ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/5002/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

за участю секретаря - Григораш Н.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання права власності та зняття арешту

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить зняти арешт з належного нерухомого йому майна і заборону на його відчуження, накладені постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 03.03.2012 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 03.03.2012 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , 1/6 частина якої належить позивачу. Вказує, що 19.10.2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом, яв кому просить зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2019 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що власником 1/6 частина квартири АДРЕСА_2 є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.03.2017 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.03.2017 року. (а.с.7,8)

Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 03.03.2012 року у виконавчому провадженні №21944278 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.03.2017 року та копією листа Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 06.04.2018 р. (а.с.8-9, 11)

Як вбачається із матеріалів справи, 19.10.2012 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. (а.с.11)

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Вказане положення покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Таким чином, виходячи із наведених вище норм міжнародного та вітчизняного законодавства, суд доходить висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття арешту з такого майна.

Як вбачається із матеріалів позову, позивач просить знати арешт з усієї квартири, однак на праві власності йому належить тільки 1/6 частина вказаної квартири.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, які були підставою для накладення постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві арешту на належну позивачу 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 відпали, тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 316, 319, 321, 328, 391 ЦК, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 10, 12, 76-81, 141, 265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання права власності та зняття арешту - задовольнити частково.

Зняти арешт з 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 і заборону на її відчуження, накладений постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 03.03.2019 року у виконавчому провадженні № 21944278.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА