ПОСТАНОВА

Іменем України

29 травня 2019 року м. Кропивницький

справа № 385/1384/18

провадження № 22-ц/4809/739/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л.М. (суддя - доповідач),

судді - Єгорова С.М.; Кіселик С.А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адвокат Волошин Михайло Гнатович;

відповідач: Фермерське господарство «Бойко»;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Гайворонська міська рада Кіровоградської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 30 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фермерського господарства «Бойко», третя особа: Гайворонська міська рада Кіровоградської області про визнання договору оренди землі недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

ОСОБА_1 звернулась до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовом про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 27 березня 2017 року між нею та Фермерським господарством «Бойко» (далі - ФГ «Бойко») як такого, що укладений шляхом обману та замовчування про наявність обставин, які могли перешкодити укладенню даного договору, а також всупереч волевиявленню орендодавця, який зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером 20553594.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що маючи у власності земельну ділянку (пай) площею 2,22 га, на підставі попередньої усної домовленості з відповідачем погодилась передати вказану земельну ділянку в оренду ФГ «Бойко» строком на три роки. Будучи впевненою, що саме трирічний строк оренди зазначений у договорі, письмову форму якого готував відповідач, 27 березня 2017 року позивач не читаючи підписала три його примірники, які повернула відповідачу для державної реєстрації договору.

У зв`язку з перебуванням за кордоном свій примірник договору отримала лише у жовтні місяці 2017 року та дізналася, що строк дії договору складає двадцять п`ять років.

На запит державним реєстратором Гайворонської міської ради їй надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про те, що договір оренди земельної ділянки зареєстровано 19 травня 2017 року за номером запису про інше речове право 20553594 та зі строком дії до 19 травня 2042 року.

Стверджуючи, що не мала наміру передавати свою земельну ділянку в оренду строком більш ніж три роки, відповідач обманним шляхом та всупереч волевиявленню власника, зазначив у договорі двадцятип`ятирічний строк його дії, чим позбавив можливості володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд.

Зазначені обставини, на переконання скаржника, є підставою для визнання недійсним договору оренди згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України.

У відзиві на позовну заяву ФГ «Бойко» заперечило проти задоволення позовних вимог. Відповідач наголошує, що у відповідності до вимог чинного законодавства строк дії договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не може бути меншим семи років. На думку відповідача, доводи позивача про відсутність наміру укладати оспорюваний договір на строк, який перевищує три роки, спростовуються зазначеними законодавчими вимогами. Звернення ж з даним позовом до суду вважає не чим іншим, як спробою припинити договірні відносини.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 30 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту обману його відповідачем під час укладення договору. Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до вимог ст. 230 ЦК України.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 30 січня 2019 року, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Згідно з поданою апеляційною скаргою просить рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 30 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Підставами для скасування рішення скаржник називає неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Так, за доводами скаржника, підтвердженням відсутності наміру позивача передавати земельну ділянку в оренду строком на двадцять п`ять років є факт не підписання нею додаткової угоди до договору про зменшення строку оренди земельної ділянки до семи років. Висновок суду про те, що підписавши договір оренди, позивач погодилась з його умовами, є неправильним та безпідставним. Суд не звернув увагу на те, що на відміну від відповідача, позивачу не були відомі вимоги чинного законодавства щодо мінімального строку оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Разом з тим, зазначену обставину скаржник вважає ознакою обману відповідачем її як власника та орендодавця земельної ділянки. Також судом не взято до уваги, що відповідачем не спростовані обставини, викладені у позовній заяві.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 30 січня 2019 року залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Оскільки у встановлений апеляційним судом строк недоліки апеляційної скарги були усунуті, ухвалою від 04 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

23 квітня 2019 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в суді апеляційної інстанції, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.

Згідно з поданими до суду заявами, відповідач та третя особа у справі просили здійснювати апеляційний розгляд справи без їх участі (а.с. 129-132). При цьому, відповідач просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції у даній справі залишити без змін.

У судовому засіданні представник позивача просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступного.

Обставини, які встановлені судом

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки (паю) площею 2,22 га на території Мощенської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області,що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 27 листопада 2001 року кадастровий номер НОМЕР_2 (як зазначено в договорі) в державному акті кадастровий номер НОМЕР_3 (а.с. 11).

27 березня 2017 року між ОСОБА_1 як Орендодавцем та ФГ «Бойко» як Орендарем укладено договір оренди земельної ділянки (далі - оспорюваний договір), за умовами якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 2,22 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка знаходиться на території Мощенської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 12-15).

Сторонами погоджено істотні умови договору оренди земельної ділянки. Так, зокрема, у п. 3.1. оспорюваного договору визначено, що договір укладено на двадцять п`ять років.

Згідно з п. 16.2. оспорюваного договору, договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Договір підписаний Орендодавцем та Орендарем, скріплений печаткою відповідача. Право оренди ФГ «Бойко» на об`єкт оренди за оспорюваним договором зареєстроване державним реєстратором Гайворонської міської ради 19 травня 2017 року зі строком дії - до 19 травня 2042 року (а.с. 17-18).

Разом з тим, позивач стверджує, що оспорюваний договір укладений нею під впливом обману щодо строку його дії, оскільки попередньо сторонами було погоджено трирічний строк дії договору.

Вказуючи на підставі викладеного, що її права власника на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном порушені відповідачем, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним оспорюваного договору.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У Законі України «Про оренду землі» законодавцем визначено вимоги, які ставляться до договорів оренди землі.

Так, зокрема, відповідно до ст.ст. 13, 14, 15 зазначеного Закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. При передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років (ч.ч. 1, 3 ст. 19 Закону України «Про оренду землі»).

З викладеного вбачається, що Орендодавець та Орендар, підписуючи оспорюваний договір, надали своїй домовленості встановленої форми, а також засвідчили, що визначені цим договором взаємні права та обов`язки сторін та інші його умови є проявом їх волі.

Разом з тим, як на підставу визнання оспорюваного договору недійсним, позивач вказує введення її в оману відповідачем.

Відповідно до ч.ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційним судом враховано наступне.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не наділений правом збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Здійснюючи розподіл тягаря доказування між сторонами відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 81 ЦПК України, суд зобов`язаний виходити з того, що обман, який стосується обставин і які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: 1) обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; 2) наявність таких обставин не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; 3) те, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

При цьому, слід врахувати, що умисел є визначальною ознакою обману. Саме тому встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що оспорюваний договір підписаний позивачем особисто. Зазначена обставина жодною із сторін не заперечується. Також сторонами оспорюваного договору, зокрема позивачем у справі, не заперчується, що Орендодавець під час укладення оспорюваного договору діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси та усвідомлюючи характер договірних правовідносин та правову природу правочину.

Колегія суддів наголошує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що під час підписання Орендодавцем оспорюваного Договору мали місце певні винні, навмисні дії Орендаря, які полягали у спонуканні до укладення договору, тоді як реального наміру укладати оспорюваний правочин у позивача не було або ж у намаганні Орендаря запевнити Орендодавця про такі властивості й наслідки оспорюваного правочину, які насправді наступити не можуть.

Більш того, не вказує на наявність таких характерних для кваліфікації обману обставин і сам позивач.

Колегія суддів наголошує, що підписуючи оспорюваний правочин, позивач як дієздатна особа знав або ж мав знати (був зобов`язаний) умови договору.

Обставини, які є наслідком недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін договору не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним.

Апеляційним судом враховано, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Як зазначалось вище, визначені цивільним процесуальним законом принципи змагальності й диспозитивності цивільного процесу покладають обов`язок спростування презумпції правомірності правочину саме на позивача.

При цьому, вирішуючи питання щодо доказів, суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Тобто, під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Враховуючи наведене, апеляційний суд повністю погоджується зі здійсненою судом першої інстанції правовою оцінкою фактичних обставин справи та наявних у справі доказів.

Висновок суду першої інстанції щодо ненадання ОСОБА_1 належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, визначених ст. 230 ЦК України, є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам процесуального закону щодо доказів і доказування.

Так, судом першої інстанції обгрунтовано не взято до уваги як належний і допустимий доказ у справі надану позивачем до суду копію додаткової угоди до оспорюваного договору (а.с. 16).

Колегія суддів дійшла висновку, що за своїм змістом зазначена додаткова угода може підтверджувати відсутність заперечень Орендаря щодо внесення відповідних змін до пункту 3.1. договору та непогодження з такими змінами Орендодавця з огляду на те, що додаткова угода цією стороною договору не підписана.

Однак, вчинення позивачем оспорюваного правочину під впливом обману з боку відповідача вказана додаткова угода не підтверджує, а отже, не є належним та допустимим доказом у справі.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду, містять посилання на факти, які були предметом дослідження та щодо яких судом зроблено законний висновок.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності визначених законом підстав для задоволення позовних вимог.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

Судом першої інстанції рішення у даній справі ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 30 січня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 6 червня 2019 року.

Головуючий суддя Л.М. Дьомич

Судді С.М. Єгорова

С.А. Кіселик