ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 червня 2019 року

м. Харків

справа № 629/2335/14-ц

провадження № 22-ц/818/2209/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення №10020/0514 філії - Харківського обласного управління Акціонерного Товариства «Ощадбанк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення №10020/0514 філії - Харківського обласного управління Акціонерного Товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 серпня 2014 року, постановлене під головуванням судді Дегтярчук М.О. в залі суду в місті Лозова Харківської області, -

в с т а н о в и в :

У травні 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення №10020/0514 філії - Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк», яке діє на підставі Статуту, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 серпня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором відновлювальної кредитної лінії №2180 від 17.04.2008 року, станом на 21 травня 2014 року, у загальному розмірі 895 788,45 грн., а також стягнуто з відповідачки судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Додатковим рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 серпня 2014 року доповнено рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 серпня 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 363,60 грн. суму витрат за виклик відповідача у судове засідання, шляхом розміщення в газеті «Слобідський Край» від 14.08.2014 року тексту оголошення.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 серпня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи. Крім того, на момент ухвалення оскаржуваного рішення по спірним правовідносинам вже ухвалювалось судом рішення від 26.10.2011 року, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором відновлювальної кредитної лінії №2180 від 17.04.2008 року. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» надало відзив на апеляційну скаргу, просило залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 серпня 2014 року - без змін. Зазначає, що рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.10.2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки за спірним кредитним договором наразі є невиконаним, тому наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з урахуванням 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за кредитним договором відновлювальної кредитної лінії №2180 від 17.04.2008 року ОСОБА_1 належним чином не виконала, тому наявні підстави для стягнення суми заборгованості у розмірі 895 788,45 грн.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Лозівське відділення ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладений договір відновлювальної кредитної лінії №2180, за умовами якого відповідачка отримала в кредит грошові кошти у розмірі 900 000 грн. на споживчі цілі (а.с.6-8).

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 17 квітня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.10.2010 року у справі №2025/2-113/11 було звернуто стягнення на предмет іпотеки за вищевказаним іпотечним договором від 17.04.2008 року для погашення заборгованості за кредитом у загальному розмірі 815 829,99 грн. (а.с.32-33), з яких:

- 784 698,27 грн. - заборгованість за кредитом;

-7 250 грн. - заборгованість за простроченим кредитом;

-23 881,72 грн. - заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків.

Наразі зобов`язання за кредитним договором від 17.04.2008 року та рішення суду від 26.10.2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_1 не виконала. Виконавче провадження триває (а.с.89).

Згідно розрахунку суми заборгованості за кредитним договором від 17.04.2008 року, станом на 21 травня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 за договором становить 895 788,45 грн. (а.с.25-26), з яких:

-791 948,27 грн. - прострочена заборгованість по кредиту;

-41 013,92 грн. - нарахована сума 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту;

-62 826,27 грн. - нарахована сума з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату кредиту.

Як на підставу позовних вимог, Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення №10020/0514 філії - Харківського обласного управління Акціонерного Товариства «Ощадбанк», посилалося на те, що зобов`язання за кредитним договором відповідачкою належним чином не виконано. А наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє відповідачку від відповідальності за невиконане грошове зобов`язання, оскільки воно залишається невиконаним належним чином. Позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 895 788,45 грн.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до положень 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про іпотеку» (надалі - Закон) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 ст.3 Закону передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника за кредитним договором.

В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

При ухваленні рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, суди повинні враховувати факт наявності судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та факт реалізації такого предмету іпотеки.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать про те, що рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.10.2010 року у справі №2025/2-113/11, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним договором від 17.04.2008 року у загальному розмірі 815 829,99 грн., наразі ОСОБА_1 не виконано. Виконавче провадження триває, що підтверджується повідомленням приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області від 04.06.2019 року.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача 895 788,45 грн., - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки кредитні зобов`язання ОСОБА_1 не виконані.

Посилання ОСОБА_1 на те, що по спірним правовідносинам вже ухвалювалось судом рішення від 26.10.2011 року, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором відновлювальної кредитної лінії №2180 від 17.04.2008 року, тому у задоволенні позову слід відмовити, - не приймаються до уваги колегією суддів та спростовуються вимогами закону, оскільки за приписами ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 - 601, 604 - 609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення.

Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Доводи відповідачки про те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, також спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 червня 2014 року про відкриття провадження у справі ОСОБА_1 отримала власноруч (а.с.81). В подальшому на адресу відповідачки направлялися судові повістки-повідомлення про розгляд справи за вищевказаним позовом, які поверталися до суду не вручені «за закінченням терміну зберігання» (а.с.96).

З довідки Лозівського РВ ГУ ДМС України в Харківській області від 10 червня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 23.07.2013 року знята з реєстрації за зазначеною у справі адресою за рішенням суду (а.с.75).

Згідно абз. 4 ч.3 ст. 122 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на момент ухвалення оскаржуваного заочного рішення, у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі.

29 липня 2014 року судом на адресу редакції газети «Слобідський край» було направлено оголошення про виклик ОСОБА_1 до суду по вказаній справі (а.с.93). 14 серпня 2014 року вказане оголошення було опубліковано (а.с.104).

Оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог Закону.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 серпня 2014 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 12.06.2019 року.