Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючої - судді ПИСАНЕЦЬ Н.В.

при секретарі - Гуровій Л.Л.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 17.07.2000 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 За період шлюбу, 12.10.2001 року за спільні кошти -1300 доларів США - вони з чоловіком купили у ОСОБА_9 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі вони почали разом проживати, а згодом там були зареєстровані, окрім неї, і її донька ОСОБА_10 та онука ОСОБА_11 Після смерті її чоловіка ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_1 року - їй стало відомо, що замість купівлі-продажу квартири, між ОСОБА_9 та її чоловіком 12.10.2001 року відбулося укладання договору дарування. Позивач вважає цей правочин удаваним, оскільки ОСОБА_9 отримала за нього грошові кошти, за які потім придбала собі житло, що не свідчить про безоплатний характер цієї угоди. На підтвердження своїх доводів має розписку ОСОБА_9 , у якій вона підтверджує факт саме продажу свої квартири, а не її дарування ОСОБА_8 Також позивач зазначає, що після смерті чоловіка, їй стало відомо, що він за життя - 29.04.2010 року - подарував спірну квартиру своїм синам - відповідачам ОСОБА_12 та ОСОБА_13 по Ѕ її частині кожному, про що укладений нотаріально завірений договір дарування.

Враховуючи наведене, позивач просить суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 12.10.2001 року - договором купівлі-продажу, також просить суд визнати недійсним договір дарування спірної квартири від 29.04.2010 року, визнати спірну квартиру АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на Ѕ її частину. Також просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку спірної квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , залишити за позивачкою право власності на спірну квартиру, стягнувши з неї на користь відповідачів по 6785 грн. кожному.

Уточнивши у судовому засіданні позовні вимоги, ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності на 1/3 частину спірної квартири, визнавши за відповідачами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 право власності на 1/6 її частину за кожним.

Присутні у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доповнені позовні вимоги, просили суд про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_9 , належним чином сповіщена про час та дату розгляду справи до зали суду не з`явилась, надала відзив на позов та заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , наполягає на укладанні із

ОСОБА_8 саме договору дарування. Докази ОСОБА_1 просить суд не враховувати, оскільки вважає їх неналежними та недопустимими.

Відповідачі ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , сповіщені належним чином про час та дату розгляду справи, не визнали позовні вимоги, просили суд відмовити у їх задоволенні.

Присутній у судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , ОСОБА_3 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за недоведеністю та спливом строку позовної давності, надав відзив, який долучений до матеріалів справи.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_15 показала, що є сусідкою позивачки та їй відомо, з її слів, про покупку спірної квартири за спільні кошти подружжя, а не про її дарування.

Допитана у якості свідка ОСОБА_16 показала, що є сусідкою позивачки та їй стало відомо, зі слів її покійного чоловіка ОСОБА_8 , про оформлення саме договору дарування, а не купівлі-продажу спірної квартири, та про факт обізнаності про це самої ОСОБА_1 ще на початку 2000-х років.

Допитана у якості свідка ОСОБА_17 показала, що влітку 2018 року вона проходила по вулиці повз ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , яких знає як мешканців села, та почула їх розмову про купівлю квартири за 1300 доларів США. Про яку саме квартиру йшла мова та між ким була угода її покупки, свідок не чув.

Допитана у якості свідка ОСОБА_18 показала, що разом із позивачкою 26.06.2018р. була присутня під час її розмови з ОСОБА_9 та її дітьми ОСОБА_21, які визнавали факт отримання грошових коштів від ОСОБА_8 під час укладання угоди дарування спірної квартири, про що вона - свідок ОСОБА_18 - склала текст розписки, яку підписали ОСОБА_9 та її діти ОСОБА_19 .

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, дослідивши докази по справі вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступних підстав.

Щодо основної вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування від 12.10.2001 року недійсним, судом зазначає наступне. Відповідно до долученого до матеріалів провадження договору дарування від 12.10.2001 року. ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_8 прийняв у дар трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: квартира АДРЕСА_1 (а.с.11). Договір дарування посвідчено державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. 12.10.2001 року (а.с.11 зворот).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги, оскільки оспорюваний договір дарування укладено в 1997 році, в даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами.

Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувальника.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР).

Положеннями статей 42, 43, 44 ЦК Української РСР визначалося, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній); письмові угоди повинні укладатись в письмовій формі; у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (стаття 45 ЦК Української РСР).

Стаття 47 ЦК Української РСР визначала, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Водночас із реєстраційного напису вбачається, що після укладення договору дарування, він був зареєстрований року в Волноваському бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 1231 (а.с. 11 зворот). Тобто за ОСОБА_8 було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Отже, відбулася державна реєстрація цього договору відповідним органом, а обдаровуваний за договором дарування прийняв дарунок.

Таким чином, договір дарування було виконано, шляхом реєстрації за ОСОБА_8 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, сторони угоди - ані ОСОБА_9 , ані ОСОБА_8 не оспорювали даний договір, також ним не було пред`явлено відповідного позову про визнання договору недійсним. Також суд вважає, що в момент нотаріального посвідчення договору дарування волевиявлення дарувальника ОСОБА_9 та обдарованого ОСОБА_8 було вільним, відповідало їх волі, що підтверджується їх підписами в договорі дарування. Також, позивачем не ставиться під сумнів, що на спірному договорі дарування міститься підпис саме ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , а не інших осіб.

Відповідач ОСОБА_9 у відзиві на позов, долученому до матеріалів справи, підтвердила своє волевиявлення саме на укладення договору дарування, оскільки тривалий час була знайома із ОСОБА_8 та вирішила саме так висловити до нього своє відношення.

Вимоги позивачки про визнання вищевказаного договору удаваним, ґрунтується на вимогах ст. 235 ЦК Української РСР, згідно якої, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

На підтвердження факту передачі грошових коштів ОСОБА_8 ОСОБА_9 , як підставу для визнання судом договору дарування удаваним - позивачем не надано жодного доказу окрім власних пояснень.

Розписка від 26.06.2018 року, складена, нібито, ОСОБА_7, про здійснення продажу спірної квартири за 1300 доларів США ОСОБА_8 , долучена позивачкою до позову, не є належним та допустимим доказом, тому не враховується судом. При цьому, самою позивачкою стверджувалось, що вказану розписку написала особисто ОСОБА_9 У судовому засіданні свідок ОСОБА_18 показала, що це вона склала текст розписки від 26.06.2018р., оскільки була присутня там разом із позивачкою, та з її показаннями погодилась ОСОБА_1 . У відповіді на відзив позивач вже зазначає про написання вищевказаної розписки донькою ОСОБА_9 - ОСОБА_21

Твердження позивачки про її необізнаність до моменту відкриття спадщини про факт укладання її чоловіком саме договору дарування спірної квартири, замість купівлі-продажу, не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, та спростовується показаннями як самої ОСОБА_1 , так й іншими наданими суду доказами. Так, у позовній заяві нею зазначено про наявність спільних коштів у них з чоловіком на покупку квартири, у судовому засіданні позивач вже стверджувала, що надала чоловікові її власні заощадження на купівлю квартири. Свідок з боку позивачки ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснювала про наявність грошових коштів саме у відповідача на купівлю квартири, який начебто продав для цього свій гараж. Тобто докази позивачки щодо наявності грошових коштів у подружжя та подальше використання їх за цільовим призначенням - купівля житла - не є послідовними та ґрунтовними.

Також, у позовній заяві та у судовому засіданні, ОСОБА_1 стверджувалось про її прописку та прописку її доньки та онуки у спірній квартирі у різний період, як підставу володіння та розпорядження нею спірною квартирою. Згідно наданої ксерокопії картки форми Б (а.с.38), прописаними у спірній квартирі є ОСОБА_1 - з 10.12.2003 року, її донька ОСОБА_22 - з 10.12.2003 року та онука ОСОБА_23 - з 24.06.2010 року. Також у вказаній картці зазначено про правову підставу володіння квартирою - договір дарування від 12.10.2001р.- та наймачем зазначено - ОСОБА_24 . У судовому засіданні позивачем зазначалось про поганий зір її чоловіка ОСОБА_8 та її обов`язок, у зв`язку із цим, займатись особисто оформленням усіх документів та оплатою комунальних рахунків у сім`ї. У відповіді на відзив, позивачкою вже стверджується про лише підписання нею необхідних для прописки у квартирі заяв, оскільки їх складав її чоловік ОСОБА_8 та відсутність уваги з її боку до змісту таких заяв.

Аналізуючи наведені позивачкою докази, які є суперечними, такими, що протирічать один одному, суд приходить до висновку про недоведеність ОСОБА_1 у судовому засіданні удаваності договору дарування та своєї необізнаності про його укладення. У зв`язку з чим, суд вважає ОСОБА_1 такою, що визнавала себе та ситуацію, що склалась відносно передачі права власності на квартиру АДРЕСА_1 - яка не порушує її прав.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Тобто, на підставі аналізу вищезазначеного, із позовом про визнання недійсним правочину може звернутися не будь-яка особа, а лише особа, права якої порушено.

Водночас позивач, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, не надала суду жодних доказів того, що спірним договором дарування були порушені, невизнані або оспорені її права.

За таких обставин, в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 12.10.2001 року - слід відмовити. Інші вимоги ОСОБА_1 є похідними від основної, тому задоволенню також не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через відповідний суд, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення, або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 04.06.2019 року.

Суддя: Н.В.Писанець