Справа № 212/6078/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Чорного І.Я.

за участі секретаря судового засідання: Поперечної А.С.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Мартинової Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» про визнання незаконними дій ПАТ «Криворіжгаз» та зобов`язати вчинити певні дії,

встановив:

15 серпня 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Криворіжгаз» про визнання незаконними дій ПАТ «Криворіжгаз» та зобов`язання вчинити певні дії.

В своєму позові ОСОБА_1 , просила суд постановити рішення яким визнати незаконними дії Публічного акціонерного товариства по газопостачання та газифікації «Криворіжгаз» щодо встановлення вузла обліку природного газу на фасадному газопроводі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , з метою комерційного обліку та зобов`язати Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Криворіжгаз» з 01 квітня 2017 року здійснити перерахунок спожитого природного газу, відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників по об`єкту споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.04.2017 року по день ухвалення рішення суду.

Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Криворіжгаз» у відповідності до вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексу ГРС встановити індивідуальний лічильник обліку газу (комерційний вузол обліку) по об`єкту побутового споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 27 березня 2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 , зазначила що вона є побутовим споживачем природного газу відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу» та споживає газ в квартирі АДРЕСА_1 з метою приготування їжі.

Вона є власником вищезазначеної квартири та розподіл природного газу їй здійснює ПАТ «Криворіжгаз» відповідно до Договору розподілу природного газу.

Нарахування за спожитий природний газ їй до 01 березня 2017 року здійснювались згідно норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203 та роздрібними цінами на природний газ встановленими постановами Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2015 року № 758, від 22 березня 2017 року № 187, по формулі 7,1 м3 х 6,879 (6,9579) грн. мЗ х 1 особу = 48,84 (49,40) грн. на 1 особу.

Відповідно до змін від 18 серпня 2017 року внесених до постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203, норма споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників становить 5,4 мЗ.

Згідно листа ПАТ «Криворіжгаз» № Кд007. 1-ЛВ-9767-0618 від 04 червня 2018 року, на фасадному газопроводі будинку АДРЕСА_1 в квітні 2017 року представниками ПАТ «Криворіжгаз» був встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу, та з дня введення його в експлуатацію 01 квітня 2017 року обсяги природного газу спожитого нею за відсутності у її квартирі індивідуального лічильника газу визначаються пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщені у відповідності до постанови КМУ від 16 травня 2002 року № 620.

Таким чином після встановлення під`їзного вузла обліку природного газу та здійснення за ним нарахування, обсяги спожитого природного газу нарахованого як використаного у її квартирі АДРЕСА_2 збільшились з 7.1 (5,4) куб. метрів до 32 куб. метрів, що потягло за собою зміну сум нарахування за послуги газопостачання.

Враховуючи викладені обставини, вона вважає дії ПАТ «Криворіжгаз» щодо встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу замість квартирного за адресою її мешкання незаконними, з тих підстав, що вузол комерційного обліку відповідно до закону може бути встановлений тільки в точці де відбувається приймання - передача природного газу, яка знаходиться на межі балансової належності об`єкта споживача, який в її випадку повинен встановлюватись на території відокремленої стіни її квартири від загального будинку, оскільки вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до підпункту (а) пункту 1 ч.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» ( із змінами, внесеними згідно із Законом № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Таким чином ПАТ «Криворіжгаз» зобов`язаний встановити комерційний лічильник обліку газу в її квартирі АДРЕСА_1 до 01 січня 2021 року.

Встановивши вузол обліку природного газу на ввідний газопровід багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , ПАТ «Криворіжгаз» поставив її у нерівне становите як побутового споживача цього будинку перед іншими побутовими споживачами цього будинку що потягло за собою збільшення нарахування обсягів газу та порушило умови договору.

Так, без її повідомлення було проведено первинне обстеження, випробування, приймання в експлуатацію вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , та його опломбування, здійснювалось без її участі та участі інших співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 . Тому не уклавши акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, акт опломбування та прийняття в експлуатацію вузла обліку, за відсутності споживача, не давали підстав ПАТ «Криворіжгаз» для монтажу та введення в експлуатацію вузла обліку природного газу змонтованого на фасадному газопроводі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , а тому нарахування їй обсягів природного газу з 01 квітня 2017 за будинковим лічильником є неправомірним.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ «Криворіжгаз» Мартинова Н.Ю., позовні вимоги не визнала у повному обсязі, та просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини зазначені у раніше наданому Відзиві на позовну заяву та поясненнях, вважає вимоги позивачки, необґрунтованими і безпідставними зазначивши що ПАТ «Криворіжгаз» правомірно встановлено загальнобудинковий вузол обліку природного газу згідно вимог кодексу ГРМ. Доводи позивача щодо необґрунтовано вищої ціни є безпідставними, тому що ціна на природний газ для побутових споживачів, встановлюється виключно Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, шляхом прийняття обов`язкових до виконання, суб`єктами ринку природного газу, рішень.

Закон України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» не передбачає необхідність отримання згоди співвласників на встановлення вузла обліку природного газу.

З метою недопущення підвищення тарифів на розподіл природного газу, ліцензіатами з 01 жовтня 2015 року проводяться заходи щодо забезпечення споживачів обліком природного газу, зокрема, в частині запровадження масштабного встановлення будинкового обліку природного газу, що потребує значно менших коштів, в зв`язку з чим ПАТ «Криворіжгаз» було проведено монтаж та введення в експлуатацію вузла обліку природного газу змонтованого на фасадному газопроводі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 за рахунок підприємства.

ПАТ «Криворіжгаз» не може відступати від положень, встановлених Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Криворіжгаз» на 2016-2025 роки, яка затверджена постановою НКРЕКП від 31 березня 2016 року № 547 та в подальшому постановою НКРЕКП № 2347 від 22 грудня 2016 року.

Пунктом 4 постанови КМУ від 16 травня 2002 року № 620 передбачена можливість об`єднання споживачів в єдину групу для поліпшення ведення обліку природного газу. Рішення про необхідність об`єднання споживачів в єдину групу приймає оператор газорозподільної системи.

Постановою КМУ від 16 травня 2002 року № 620 (згідно Постанови КМУ від 27 січня 2016 року № 46) «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових або на групу будинків)» передбачено, що у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Таким чином, керуючись вимогами плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Криворіжгаз» на 2016-2025 роки за адресою: АДРЕСА_1, було встановлено загальнобудинковий вузол обліку природного газу.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так судом встановлено що, позивачка ОСОБА_1 , є побутовим споживачем природного газу відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу», а саме споживає газ з метою приготування їжі, за об`єктом споживання - квартира АДРЕСА_1 .

Розподіл природного газу побутовому споживачу ОСОБА_1 здійснює оператор газорозподільної системи ПАТ «Криворіжгаз» відповідно до «Типового договору розподілу природного газу» затвердженого постановою НКРЕКП № 2498 від 30 вересня 2015 року, фактом згоди приєднання до якого відповідно до п. 1.3 цього Договору, був сплачений рахунок Оператора ГРМ та споживання природного газу.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.02.2001 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 ..

Нарахування за спожитий природний газ ОСОБА_1 до 01 квітня 2017 року здійснювались згідно норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203 (який втратив чинність 08.02.2018 року) та роздрібними цінами на природний газ встановленими постановами Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2015 року № 758, від 22 березня 2017 року № 187, по формулі 7,1 м3 х 6,879 (6,9579) грн. м3 х 1 особу = 48, 84 (49,40) грн. на 1 особу.

Відповідно до змін від 18 серпня 2017 року внесених до постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203, норма споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників становить 5,4 м3.

Згідно листа ПАТ «Криворіжгаз» № Кд1. 3-ЛВ-8115-0518 від 11 травня 2018 року на фасадному газопроводі будинку АДРЕСА_1 01 квітня 2017 року представниками ПАТ «Криворіжгаз» був встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу, та з дня введення його в експлуатацію обсяги природного газу спожитого позивачкою ОСОБА_1 , за відсутності у споживача індивідуального лічильника газу, визначаються пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі у відповідності до постанови КМУ від 16 травня 2002 року № 620.

Як вбачається з зазначеного вище листа, підставою для встановлення загально будинкового вузла обліку природного газу на багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 є виконання Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Криворіжгаз» на 2016 - 2025 роки.

Отже, після встановлення під`їзного вузла обліку природного газу та здійснення за ним нарахування, обсяги спожитого природного газу в квартирі позивачки за АДРЕСА_1 збільшились з 7.1 (5,4) куб. метрів до 48 куб. метрів, що потягло за собою зміну сум нарахування за послуги газопостачання, що підтверджує розрахунок наведений у листі ПАТ «Криворіжгаз» № Кд007 .1-ЛВ -9767-0618 від 04 червня 2018 року.

Відповідно до постанови НКРЕКП № 1274 від 16 квітня 2015 року про видачу ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, ПАТ «Криворіжгаз» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ на території міста Кривий Ріг (крім житлового масиву Інгулець Інгулецького району в місті Кривий Ріг) та Криворізького району Дніпропетровської області в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності та користуванні ПАТ «Криворіжгаз».

Відповідач на протязі 2011-2017 років приймав від НАК «Нафтогаз України» природний газ та здійснював його постачання позивачам.

Позивачка ОСОБА_1 , проживаючи в квартирі АДРЕСА_1 , споживала для приготування їжі отримуючи природний отримуючи його від підприємства розподільника природного газу ПАТ «Криворіжгаз» , за що сплачувала відповідну плату за користування природним газом, зазначена обставина не оспорювалась сторонами в судовому засіданні, та знайшла своє доказове підтвердження.

Взаємини між сторонами регулюються нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Як передбачено ст. 21 цього ж Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до п. 3, 4, 7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Як передбачено ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного

газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

Відповідно до п.4 гл.2 розділу IX Кодексу ГРС (Правила комерційного обліку природного газу в газорозподільній системі), комерційний вузол обліку встановлюється (організовується) в точці вимірювання, яка має збігатися з межею балансової належності (точкою комерційного обліку) між суміжними власниками газових мереж.

Точка вимірювання - місце встановлення комерційного вузла обліку (п.4 гл.1 розділу І Кодексу ГРС).

Межа балансової належності - точка розмежування газових мереж між сумісними власниками газових мереж за ознаками права власності чи користування, на якій відбувається приймання - передача природного газу.

Отже, вузол комерційного обліку встановлюється в точці де відбувається приймання - передача природного газу.

Відповідно до п.3.2. Типового договору, приймання - передача обсягу газу, належного Споживачу, а також перехід експлуатаційної відповідальності за стан газових мереж від Оператора ГРМ до Споживача відбувається на межі балансової належності об`єкта Споживача .

Об`єкт побутового споживача - територіально відокремлена газифікована споруда (житловий будинок, квартира, майстерня, літня кухня тощо), що належить споживачеві на правах власності або користування (п.5 розділу І Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2496).

Позивачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 10.02.2001 року. Таким чином, відповідно до умов Типового договору та Кодексу ГРС визначення фактичного об`єму природного газу спожитого побутовим споживачем позивачкою ОСОБА_1 повинно здійснюватись за допомогою комерційного вузла обліку природного газу, який повинен встановлюватись на межі балансової належності (в точці приймання - передачі) об`єкта яким в даному випадку є квартира позивачки, якою є територіально відокремлюючі стіни квартири АДРЕСА_1.

Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року № 2494, оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Як встановлено у судовому засіданні позивачка є споживачами природного газу, а відповідач ПАТ «Криворіжгаз» є Оператором ГРМ , виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до ст. 14 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

У судовому засіданні встановлено, що тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно ст.19 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Як передбачено ст. 20 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 20 цього Закону, споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Відповідно до п. 1.3. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498, цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Судом встановлено, що позивачка приєдналась до цього типового договору розподілу природного газу, так як щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV. «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V. «Права та обов`язки споживача» та Розділом VІ. «Права і обов`язки постачальника». Зміст типового договору, викладений в постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500, констатує, що права та обов`язки для всіх споживачів є ідентичними.

Згідно п. 2.1. даного договору, ПАТ «Криворіжгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам, в необхідних об`ємах (обсягах), а споживачі в свою чергу взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Нормою ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язків для виконання сторонами.

Згідно із вимогами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.21 ч.2 п.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно ст. 30 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Нарахування за спожитий природний газ позивачці ОСОБА_1 як встановлено у судовому засіданні до 01 квітня 2017 року здійснювались згідно норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203 (який втратив чинність 08.02.2018 року) та роздрібними цінами на природний газ встановленими постановами Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2015 року № 758, від 22 березня 2017 року № 187, по формулі 7,1 м3 х 6,879 (6,9579) грн. м3 х 1 особу = 48, 84 (49,40) грн. на 1 особу.

А після встановлення під`їзного вузла обліку природного газу та здійснення за ним нарахування, обсяги спожитого природного газу в квартирі позивачки за АДРЕСА_1 збільшились з 7.1 (5,4) куб. метрів до 48 куб. метрів, що потягло за собою зміну сум нарахування за послуги газопостачання, що підтверджує розрахунок наведений у листі ПАТ «Криворіжгаз» № Кд01 .3-ЛВ -13647-0718 від 25 липня 2018 року.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка проводила оплату газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних.

Таким чином, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачкою та відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», зобов`язаний був забезпечити встановлення індивідуального лічильнику газу для населення, у квартирі позивачки, в якій вона використовує газ тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. А відповідно до підпункту (а) пункту 1 ч.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» ( із змінами, внесеними згідно із Законом № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року.

Суд вважає, що твердження відповідача що, законом не передбачено необхідність отримання згоди співвласників на встановлення вузла обліку природного газу, та те що встановлення будинкового обліку природного газу, потребує значно менших коштів, в зв`язку з чим ПАТ «Криворіжгаз» було проведено монтаж та введення в експлуатацію вузла обліку природного газу змонтованого на фасадному газопроводі багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 за рахунок підприємства, оскільки ПАТ «Криворіжгаз» не може відступати від встановлених положень, є таким, що не звільняє його від обов`язку встановити в квартирі позивачки індивідуальний лічильник. При цьому, суд виходить з того, що тарифи формуються не позивачкою, а належним органом, який при їх формуванні повинен був врахувати необхідні витрати, а позивачка сумлінно виконувала обов`язок щодо сплати отриманих послуг.

Посилання представника відповідача на те, що НКРЕКП було затверджено розрахунок доцільності встановлення загальнобудинкових ВОГ згідно І Розділу Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Криворіжгаз» на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового ВОГ за адресою: будинок АДРЕСА_3 визнано доцільним, суд вважає таким, що не звільняє його від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачці. При цьому, суд виходить з того, що позивачка сумлінно виконували обов`язок щодо сплати отриманих послуг, а ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», який має вищу юридичну силу ніж рішення НКРЕКП, зобов`язує відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах в яких газ використовується тільки для приготування їжі.

Також суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення та ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка висловила волевиявлення на встановлення індивідуального лічильнику газу, а тому це її волевиявлення не може бути порушеним. На переконання суду задоволення волевиявлення позивачки буде відповідати зазначеній державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачки з отримання послуги по газопостачанню.

На переконання суду, встановлення позивачці індивідуального лічильнику буде забезпечувати оплату нею саме того об`єму газу, який нею спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства як справедливість.

Тому дії відповідача по монтажу та введенню в експлуатацію вузла обліку природного газу змонтованого на фасадному газопроводі багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , замість встановлення індивідуального лічильника позивачці, суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачки. Аналогічна по суті та за змістом правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 провадження № 14-347цс18.

Слід також зазначити, що відповідно до п.1 гл.4 розділу IX Кодексу ГРС, визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору.

Відповідно до п.1 гл.5 розділу III Кодексу ГРС, межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності між Оператором ГРМ та споживачем (суміжним суб`єктом ринку природного газу) визначається в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невід`ємною частиною договору розподілу природного газу (або у передбачених цим Кодексом випадках технічній угоді про умови приймання-передачі газу ГРМ).

Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в обов`язковому порядку має містити схему газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання (місця встановлення вузла обліку) та напрямів потоків природного газу.

Отже, межа балансової належності та місце встановлення визначається актом укладеним між Оператором ГРМ та споживачем.

Однак, розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін зі співвласниками не укладався, тобто межа балансової належності та місце встановлення приладу обліку не було визначене.

Відповідно до акта пломбування комерційного вузла обліку газу 10675 від 03.02.2017 останній був складений без участі споживача.

Відповідно до п.7 гл.1 розділу X Кодексу ГРС роботи з розпломбування, випробування, вимірювання, зміни схеми комерційного вузла обліку, заміни типів ЗВТ без оформлення акта в присутності уповноважених осіб споживача та Оператора ГРМ не допускаються.

Обговорюючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

У судовому засіданні встановлено, що саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. Як встановлено судом, відповідач не вживав будь яких заходів для фінансування вказаних робіт за рахунок будь-якого бюджету, між позивачкою та відповідачем вже укладений договір стосовно встановлення лічильника та оплати цих робіт і додаткового врегулювання це питання не потребує.

На підставі викладеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання незаконними дії Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Криворіжгаз» щодо встановлення вузла обліку природного газу на фасадному газопроводі багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , з метою його комерційного обліку є підставними, та в зв`язку з тим що дії відповідача в даному випадку були незаконними, суд дійшов висновку щодо зобов`язання відповідача Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Криворіжгаз» здійснити перерахунок об`ємів природнього газу по об`єкту побутового споживача ОСОБА_9 - квартири АДРЕСА_2 відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 203 від 23.03.2016 року з 01.03.2017 року по день постановлення рішення, а саме по 05.12.2018 року, оскільки позивачка за час коли було встановлено відповідачем лічильник обліку природного газу на фасадному газопроводі багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , була вимушена сплачувати кошти за спожитий природний газ в явно завищеному розмірі з 7.1 (5,4) куб. метрів до 48 куб. метрів, що потягло за собою зміну сум нарахування за послуги газопостачання, що знайшло своє доказове підтвердження в наданому суду розрахунку наведеному у листі ПАТ «Криворіжгаз» № Кд007.1-ЛВ-9767-0618 від 04 червня 2018 року, який суд приймає як належний та допустимий доказ.

Обраний позивачкою спосіб захисту на думку суду є на думку суду таким що відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції (пункт 33 рішення).

Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96).

Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98). У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03; пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02).

Таким чином, суд вважає, що позивачка обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернулася до суду за захистом своїх прав, як споживач, а саме про відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконними рішень відповідача, оскільки це торкається її майнового інтересу, в понятті ст. 177, 192 ЦК України, її особистого майна - грошових коштів які позивачка була вимушена сплачувати, за завищеним тарифом споживання природного газу, необхідність зазначених додаткових витрат була викликана незаконними діями відповідача по встановленню загальнобудинкового лічильника.

Таким чином, вислухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 13 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 259, 265 - 268 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» про визнання незаконними дій ПАТ «Криворіжгаз» та зобов`язати вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати незаконними дії ПАТ «Криворіжгаз» щодо встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу в будинку АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ПАТ «Криворіжгаз» здійснити перерахунок спожитого природного газу, відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників по об`єкту споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.04.2017 року по день ухвалення рішення суду, тобто до 23.05.2019 року.

Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Криворіжгаз» у відповідності до вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексу ГРС встановити індивідуальний лічильник обліку газу (комерційний вузол обліку) по об`єкту побутового споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» (м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 1, ) на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Криворіжгаз», , м. Кривий Ріг, пр. Металургів,1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 31 травня 2019 року.

Суддя: І. Я. Чорний