Дата документу 14.05.2019 Справа № 336/5268/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/5268/18 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/1436/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 генерального директора Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» про зміну дати, причини звільнення у трудовій книжці, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до ОСОБА_2 генерального директора Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» про зміну дати, причини звільнення у трудовій книжці, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював технічним директором в ДП «Бест Альтернатива» з 10.01.2018 року. 26.02.2018 року ним була подана заява про звільнення за власним бажанням з 26.02.2018 року у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною до 14 років, що є поважною причиною згідно ч.1 ст.38 КЗпП України.

Відповідач в останній робочий день не видав йому трудову книжку, чим порушив ст.47 КЗпП України.

02.03.2018 року та 04.04.2018 року він направляв поштою рекомендовані листи з описом вкладення та повідомленням про вручення заяви на ім`я генерального директора ДП «Бест Альтенатива» з вимогою надіслати на вказану ним адресу трудову книжку, довідку про нараховану заробітну плату за січень-лютий поточного року та копію наказу про звільнення. Згідно з відміткою, листи отримано підприємством 14.03. та 18.04.2018 р. відповідно.

До часу звернення до суду трудову книжку йому не видано, що суттєво перешкоджало його працевлаштуванню.

Вважав, що відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України він має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки по день фактичної видачі трудової книжки.

На підставі зазначеного просив змінити в трудовій книжці дату та причину звільнення, стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2018 року по 18.05.2018 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що ОСОБА_2 генеральний директор ДП «Бест Альтернатива» є належним відповідачем, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким видати трудову книжку зі зміненою датою та причиною звільнення, стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2018 року по 18.05.2018 року.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За принципом диспозитивності цивільного судочинства згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, саме заявленими позивачем особами, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За приписами ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору передбачені ст. 36 КЗпП України.

У відповідності до ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" , встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади";

8) підстави, передбачені контрактом;

9) підстави, передбачені іншими законами.

Згідно з ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 був прийнятий на посаду технічного директора з 10 січня 2018 року на підставі наказу ДП «Бест Альтернатива» №01-К від 10 січня 2018 року (а.с.7).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом та просив змінити в трудовій книжці дату та причину звільнення, стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2018 року по 18.05.2018 року, посилаючись на те, що працював технічним директором в ДП «Бест Альтернатива» з 10.01.2018 року.

В якості відповідача ОСОБА_1 вказав ОСОБА_2 генерального директора Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива».

За положеннями ст.. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач - це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес, а відповідач - це особа, яка на заяву позивача притягується до відповідальності за порушення чи оспорювання його прав й інтересів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 як генеральний директор ДП «Бест Альтернатива» є неналежним відповідачем, оскільки позивач перебував у трудових відносинах саме з ДП «Бест Альтернатива».

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням статей 4, 15 ЦПК України 2004 року, статей 15, 16 ЦК України обов`язок належного відповідача усунути порушені, невизнані або оспорювані права позивача, особа може звернутися до суду за захистом порушених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом.

Частиною першою статті 51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Отже, чинним процесуальним законодавством саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Згідно з протоколом та фонограмою судового засідання від 14 листопада 2018 року судом першої інстанції з`ясовувалось питання щодо кола учасників справи, представник позивача ОСОБА_4 наполягав на визначенні відповідачем саме ОСОБА_3 як генерального директора ДП «Бест Альтернатива» (а.с. 101).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на звернення 24 квітня 2018 року до суду з позовом до ДП «Бест Альтернатива» про зобов`язання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який був визнаний неподаним та повернутий ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2018 року у справі №336/2136/18 через те, що він повинен був звернутись із позовом особисто до ОСОБА_3 , генерального директора ДП «Бест Альтернатива».

Вищезазначена ухвала судді першої інстанції залишена без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2018 року (а.с.61).

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні змісту вказаної ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2018 року, постановленої у справі №336/2136/18 (а.с.132-133).

З долученої до апеляційної скарги світлокопії ухвали судді першої інстанції від 21 червня 2018 року та постанови Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2018 року не вбачається, що підставою для визнання неподаною та повернення позовної заяви було зазначення в якості відповідача ДП «Бест Альтернатива».

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позивач не позбавлений права захистити свої права шляхом пред`явлення у встановленому законом порядку позову про зміну дати, причини звільнення у трудовій книжці, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу до належного відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: