Єдиний унікальний номер судової справи 486/185/18
Номер провадження 22-ц/812/676/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 07 лютого 2019 року, під головуванням судді Далматової Г.А., в приміщені цього ж суду о 16 год. 46 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач ОСОБА_2 разом з дочкою позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 24 лютого 2016 року визначено спосіб спілкування батька з дитиною.

Проте відповідач зазначене рішення не виконував та з 04 червня 2016 року самовільно забрав до себе дитину, удержував її та перешкоджав позивачу спілкуватись з онуком.

Зазначеними діями відповідач заподіяв позивачу моральної шкоди, яка полягає у неможливості брати участь у вихованні онука, моральному тиску зі сторони батька дитини та його сім`ї, переживання за стан рідної доньки у важкій ситуації, витраченому часі на врегулювання конфлікту шляхом звернення до засобів масової інформації, різних органів державної влади та місцевого самоврядування, правоохоронних органів, суду.

Лише 21 березня 2017 року рішенням Апеляційного суду Миколаївської області задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відібрання дитини, визначення місця проживання дитини.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_4

Відібрано дитину від батька ОСОБА_2 та передано матері ОСОБА_4

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 січня 2017 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 березня 2017 року, задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійснені бабусею своїх прав щодо виховання онука.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в спілкуванні ОСОБА_1 з онуком ОСОБА_5 .

Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні і вихованні ОСОБА_5 , шляхом надання побачень за місцем її проживання в четвер кожного першого і четвертого тижня місяця з 17 до 19 години і в суботу кожного третього тижня місяця з 10 до 17 години без присутності батька.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок перешкоджання у вихованні та спілкуванні із онуком ОСОБА_5 у період з 04 червня 2016 року по 21 березня 2017 року.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначав, що чинним законодавством не передбачено право бабусі на відшкодування моральної шкоди у визначений позивачем спосіб. Крім того, ОСОБА_1 не надано до суду доказів, які б підтверджували заподіяння відповідачем їй моральної школи та розмір цієї шкоди.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 07 лютого 2019 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.2 ст.1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року за №69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1,2 ст.155 СК України).

Частинами другою, третьою ст.157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (ч.ч.1,2 ст.159 СК України).

Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (ч.5 ст.159 СК України).

За приписами ст.263 СК України спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до ст.159 СК України.

За правилами ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є, у тому числі, і відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено СК України або договором.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дитини сторони припинили спільне проживання.

Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 24 лютого 2016 року за №35 визначено спосіб спілкування ОСОБА_2 з його малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином: кожного вівторка, четверга та п`ятницю тижня з 17:00 год. до 20:00 год., перший і третій тиждень місяця з 11:00 год. суботи до 17:00 год. неділі, за місцем проживання батька, без присутності матері. Один раз на рік в літній період 14 днів для спільного відпочинку та оздоровлення (том 1 а.с.128).

У батьків малолітнього ОСОБА_5 виникли сварки і суперечки з приводу участі кожного із них у вихованні дитини.

04 червня 2016 року відповідач без згоди матері дитини, залишив сина проживати у себе та не повернув його матері.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2017 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відібрання дитини, визначення місця проживання дитини.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з матір`ю ОСОБА_4

Відібрано дитину від батька ОСОБА_2 та передано матері ОСОБА_4

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини відмовлено (том 1 а.с.10-14).

Постановою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2017 року у частині вирішення позовних вимог про відібрання дитини скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відібрання дитини відмовлено.

Мотивувальну частину судового рішення змінено з урахуванням мотивів задоволення первісного позову про визначення місця проживання дитини, викладених у постанові.

В іншій частині судове рішення залишено без змін (том 1 а.с.204-209).

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 січня 2017 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 березня 2017 року, задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійснені бабусею своїх прав щодо виховання онука.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в спілкуванні ОСОБА_1 з онуком ОСОБА_5 . Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні і вихованні ОСОБА_5 , шляхом надання побачень за місцем її проживання в четвер кожного першого і четвертого тижня місяця з 17 до 19 години і в суботу кожного третього тижня місяця з 10 до 17 години без присутності батька (том 1 а.с.5-7,8-9).

Починаючи з 21 березня 2017 року малолітня дитина проживає разом з матір`ю та бабусею.

Звертаючись до суду із позовом позивач зазначала про незаконність дій відповідача щодо утримання дитини та посилаючись на ст.ст.158,159 СК України, ст.ст.23,1167 ЦК України просила позов задовольнити.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками районного суду щодо безпідставності вимоги ОСОБА_1 стосовно заподіяння їй моральної шкоди відповідачем ОСОБА_2 , оскільки заявлені нею підстави спричинення моральної шкоди у даній справі вочевидь не охоплюються обмеженим переліком видів моральної шкоди, передбачених нормами СК України, що визначає відсутність щодо даних позовних вимог передбаченого спеціальними нормами сімейного законодавства виду моральної шкоди, яка може відшкодовуватись лише у разі її заподіяння за приналежності даного спору до реалізації сімейних правовідносин.

До того ж, слід зазначити, що перешкоди у спілкуванні з дитиною та участі позивача у вихованні її онука усунуті з моменту набранням законної сили судовим рішенням за її позовом до відповідача про усунення перешкод у здійснені бабусею своїх прав щодо виховання онука, та саме з цього дня може початися відлік часу ухилення батька дитини від виконання рішення, ухваленого на користь позивача, що може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди у розумінні ст.ст.159,263 СК України.

При цьому ст.158 СК України, на яку посилається позивач, регулює правовідносини, які виникли між батьками дитини, а не іншими родичами, тому не може бути застосована до спірних правовідносин, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Посилання позивача на загальні норми ЦК України щодо права на відшкодування моральної шкоди не мають визначального значення з урахуванням пріоритетності саме положень СК України щодо врегулювання спірних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 23 травня 2019 року