Провадження № 22-ц/811/701/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючоїсудді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - представника апелянта Могильної А.В. - ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , позивача ОСОБА_4 , представника позивача ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року, постановлене в складі головуючого судді Кавацюка В.І., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , приватного підприємства «УТЛ», ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольга Петрівна про визнання правочинів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , приватного підприємства «УТЛ» (далі - ПП «УТЛ»), ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольга Петрівна про визнання договорів недійсними.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2012 року стягнуто з відповідача ОСОБА_2 , на його, ОСОБА_4 , користь 683 165, 50 грн. боргу за договором позики.

На підставі виконавчого листа, виданого 24 грудня 2013 року Шевченківським районним судом м. Львова на виконання вищезазначеного рішення, державним виконавцем Шевченківського ВДВС Львівського міського управління юстиції Ледвій Ю.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 42678630.

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС Львівського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 березня 2014 року в межах виконавчого провадження № 42678630 було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 , в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення 26-27 за тією ж адресою.

З метою уникнення звернення стягнення на зазначене нерухоме майно, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було створено ПП «УТЛ» та протоколом від 22 березня 2014 року внесено до статутного капіталу цього підприємства нерухоме майно - квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 . Однак, державна реєстрація ПП «УТЛ», як юридичної особи, була здійснена лише 12 серпня 2014 року.

Оскільки на той час зазначене нерухоме майно перебувало під арештом, здійснити державну реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно за ПП «УТЛ» було неможливим.

На підставі рішення господарського суду Львівської області від 21 січня 2015 року за ПП «УТЛ» було визнано право власності на квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 .

Коли він, позивач, дізнався про вищевказане рішення господарського суду Львівської області, то оскаржив його до Львівського апеляційного господарського суду. При цьому, ним було направлено копії апеляційної скарги з додатками ПП «УТЛ» та ОСОБА_2

Відразу, після отримання ОСОБА_2 зазначеної апеляційної скарги, 03 липня 2015 року між ПП «УТЛ» та донькою ОСОБА_2 і ОСОБА_6 - ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., за яким спірне нерухоме майно по АДРЕСА_1 було відчужено останній.

Постановою Вищого господарського суду України від 15 грудня 2015 року було задоволено його, ОСОБА_4 , касаційну скаргу та скасовано рішення господарського суду Львівської області від 21 січня 2015 року і постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2015 року, а справу скеровано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду Львівської області від 22 березня 2016 року у задоволенні позову ПП «УТЛ» про визнання права власності на квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 було відмовлено.

Однак, 22 лютого 2016 року донькою ОСОБА_2 і ОСОБА_6 - ОСОБА_9 за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., вищевказані квартира НОМЕР_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 були відчужені своїй бабусі, ОСОБА_8 , яка є матір`ю ОСОБА_6 та тещею ОСОБА_2

Він, позивач, вважає, що зазначені договори купівлі-продажу є фіктивними, оскільки укладалися з метою уникнення виконання зобов`язань та стягнення коштів з ОСОБА_2 на його, ОСОБА_4 , користь, а не з метою реального настання наслідків - набуття права власності.

Фіктивність даних договорів підтверджується також і тим, що ОСОБА_2 і ОСОБА_6 по даний час проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Саме цю адресу ОСОБА_6 неодноразово зазначала, як адресу свого проживання, в процесуальних документах, які подавались до суду в справі про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_2 на його, ОСОБА_4 , користь.

Про фіктивний характер вказаних правочинів свідчить і той факт, що ПП «УТЛ» було створено ОСОБА_2 і ОСОБА_6 В свою чергу, квартира НОМЕР_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 було відчужено їх доньці - ОСОБА_9 , яка згодом відчужила їх тещі ОСОБА_2 - ОСОБА_8

З огляду на такі обставини, просив ухвалити рішення про визнання недійсним з підстав фіктивності договору купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 та нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , укладеного 03 липня 2015 року між ПП «УТЛ» та ОСОБА_9 , та договору купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 і АДРЕСА_1 , укладеного 22 лютого 2016 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .

При цьому у позовній заяві, як на підставу позову покликався також і на вимоги ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , приватного підприємства «УТЛ», ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольги Петрівни про визнання правочинів недійсними - задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 03 липня 2015 року між приватним підприємством «УТЛ» та ОСОБА_9 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною і зареєстрований в реєстрі за № 4295.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 26-27 в будинку АДРЕСА_1 , який був укладений 03 липня 2015 року між приватним підприємством «УТЛ» і ОСОБА_9 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною і зареєстрований в реєстрі за № 4268.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 22 лютого 2016 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною і зареєстрований в реєстрі за № 673.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 26-27 в будинку АДРЕСА_1 , який був укладений 22 лютого 2016 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною і зареєстрований в реєстрі за №677.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржилипредставник відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , подавши апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що висновки суду стосовно того, що відповідачі мали намір уникнути звернення стягнення на майно і тому відчужили квартиру АДРЕСА_1 є невірними і спростовується доказами по справі. Спірне нерухоме майно фактично належало йому та його дружині на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 11 лютого 23013 року, тобто він не був одноосібним власником такого і не міг таким розпорядитись.

Оскільки у 2014 році він не перебував у шлюбі з ОСОБА_6 та не вів з нею спільного господарства, ними було прийнято рішення про внесення спірного майна у статутний капітал юридичної особи з метою здійснення спільної підприємницької діяльності, що відбулось на підставі рішення зборів засновників та акту приймання-передачі внеску в статутний капітал та грошової оцінки від 20.03.2014 року.

У зв`язку з погіршенням взаємовідносин з ОСОБА_6 він вийшов із засновників товариства, майно передав іншому засновнику, а саме - ОСОБА_6 Отже, на час відчуження майна ОСОБА_6 він не був власником спірного майна.

Арешт, на який покликається позивач у позові, був знятий відповідно до постанови державного виконавця від 19.02.2016 року.

Вважає, що висновки суду, зазначені у рішенні від 26.12.2017 року, не відповідають фактичним обставинам справи, а тому це рішення є незаконним і підлягає до скасування.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_11 відмовити.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_8 - ОСОБА_1 посилається на те, що згідно роз`ясень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу на вчинення такого всіх сторін правочину Окрім цього, у цьому ж пункті постанови роз`яснено, що в разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

При розгляді даної справи наявність умислу на вчинення фіктивного правочину у відповідачки ОСОБА_8 встановлено не було, навпаки вона прийняла у власність майно і користується ним.

Зазначає, що станом на 3 липня 2015 року, тобто на час укладання договору купівлі-продажу між ПП "УТЛ" та ОСОБА_9 , ОСОБА_6 була єдиним засновником Приватного підприємства і єдиним власником його майна. А відтак могла укласти договір купівлі-продажу з донькою ОСОБА_9 .

Зазначені обставини судом першої інстанції враховані не були, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає до скасування.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_11 відмовити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 та нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , укладених 03 липня 2015 року між ПП «УТЛ» та ОСОБА_9 та договорів купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 та нежитлових приміщень 26 - 27 АДРЕСА_1 , укладених 22 лютого 2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , виходив з того, що оскільки відповідачі були обізнані про судове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики, були сторонами справи в судах господарської юрисдикції, договори купівлі-продажу укладено між близькими родичами, договір між ПП «УТЛ» та ОСОБА_9 було укладено після подання ОСОБА_4 апеляційної скарги на рішення господарського суду Львівської області, за яким ПП «УТЛ» набуло спірне майно у власність, засновниками ПП «УТЛ» були ОСОБА_2 і ОСОБА_6 , які, незважаючи на відчуження спірного нерухомого майна в користь ПП «УТЛ» та наступні відчуження за договорами купівлі-продажу, були зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_1 , а також враховуючи те, що квартира та нежитлові приміщення були єдиним майном, належним боржникові ОСОБА_2 , то укладені оспорювані договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а укладалися з метою з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

При цьому судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

14 червня 2012 року Шевченківським районним судом м. Львова в цивільній справі №2-1328/3776/2012 року було ухвалено рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та вирішено стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 67 000 доларів США основного боргу за договором позики від 01 вересня 2011 року та 1 820 грн. 00 коп. судових витрат. У стягненні суми інфляційних втрат, пені та 3% річних відмовлено. Зараховано в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01 вересня 2011 року кошти в сумі 300 євро, повернуті відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_4 згідно розписок від 05 січня 2012 року, 06 лютого 2012 року та 04 квітня 2012 року.

Відповідно до протоколу зборів засновників від 20 березня 2014 року, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 вирішили створити ПП «УТЛ» зі статутним капіталом в розмірі 294 075 грн. 00 коп. шляхом внесення вкладів у вигляді нерухомого майна, а саме: квартири НОМЕР_1 та нежитлових приміщень 26-27 загальною площею 81,1 кв. м . по АДРЕСА_1 , яка належала їм на праві спільної часткової власності по 1/2 кожному на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2013 року в цивільній справі № 1328/7653/12, а також підписали акт приймання-передачі внеску в статутний капітал та грошової оцінки.

27 березня 2014 року Шевченківським ВДВС Львівського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2013 року та накладено арешт на належне боржнику ОСОБА_2 майно, а саме, квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 .

12 серпня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про проведення державної реєстрація створення юридичної особи ПП «УТЛ».

19 серпня 2014 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «УТЛ», за умовами якого продавець передав у власність покупцю частку (корпоративні права) у розмірі 50% статутного капіталу ПП «УТЛ» вартістю 147 037 грн. 50 коп., а покупець - зобов`язалася прийняти та оплатити вартість цієї частки.

20 серпня 2014 року була проведена державна реєстрація змін до установчих документів ПП «УТЛ», у зв`язку із виходом ОСОБА_2 зі складу засновників підприємства, згідно вказаного договору.

Рішенням господарського суду Львівської області від 21 січня 2015 року у справі № 914/4302/14 у первісному позові ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ» до ПП «УТЛ», за участю третіх осіб ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном відмовлено, зустрічний позов ПП «УТЛ» задоволено. Вказаним рішенням, зокрема, визнано недійсним договір оренди від 09 жовтня 2014 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ» та визнано право власності ПП «УТЛ» на квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення, позначені на плані 26-27 загальною площею 81,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі згаданого рішення господарського суду Львівської області 25 лютого 2015 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС Львівського міського управління юстиції Берегових В. С. звільнено з-під арешту нерухоме майно - квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 .

22 червня 2015 року позивачем ОСОБА_4 було подано через господарський суд Львівської області апеляційну скаргу на вищевказане рішення цього суду від 21 січня 2015 року та на виконання вимог ГПК України, надіслано копії апеляційної скарги особам, які брали участь у справі.

30 червня 2015 року Львівським апеляційним господарським судом апеляційну скаргу ОСОБА_4 прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 05 серпня 2015 року.

03 липня 2015 року між ПП «УТЛ» та ОСОБА_9 , яка є донькою ОСОБА_2 і ОСОБА_6 , було укладено оспорювані позивачем ОСОБА_4 договори купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. і зареєстровані в реєстрі за № 4295 і № 4268. За умовами цих договорів ПП «УТЛ» відчужило на користь ОСОБА_9 відповідно квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 .

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2015 року рішення господарського суду Львівської області від 21 січня 2015 року у справі № 914/4302/14 залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 15 грудня 2015 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_4 , рішення господарського суду Львівської області від 21 січня 2015 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Рішенням господарського суду Львівської області від 22 березня 2016 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили, за наслідками повторного розгляду справи ухвалено рішення, яким у задоволенні первісного позову ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ» до ПП «УТЛ», за участю третьої особи - ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ПП «УТЛ» щодо визнання за даним підприємством права власності на квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення, позначені на плані 26-27, загальною площею 81, 1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Львові - відмовлено. Провадження по справі в частині визнання недійсним договору оренди від 09 жовтня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ» припинено.

Вказаним рішенням господарського суду Львівської області від 22 березня 2016 року, зокрема, встановлено, що ПП «УТЛ» не могло набути права власності на нерухоме майно 20 березня 2014 року, оскільки станом на вказану дату ПП «УТЛ» не існувало, воно не набуло статусу юридичної особи, до моменту його державної реєстрації, ПП «УТЛ» не мало цивільної право- та дієздатності, не могло бути учасником правовідносин, тому й не могло набувати жодних прав та обов`язків, в тому числі й права власності. Крім цього, у спорі про визнання права власності відповідачем виступає особа, яка не визнає за позивачем речового права на спірне майно, а відтак належним відповідачем повинна бути фізична особа - ОСОБА_2 , а не ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ».

22 лютого 2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , яка є її бабусею, а ОСОБА_6 і ОСОБА_2 відповідно матір`ю і тещею, було укладено оспорювані позивачем ОСОБА_4 договори купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. і зареєстровані в реєстрі за № 673 і № 677. За умовами даних договорів ОСОБА_9 відчужила на користь ОСОБА_8 відповідно квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частинами 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Верховний Суд України у своїх постановах (від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, від 24 червня 2015 року у справі № 3-231гс15) виклав правову позицію про те, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків.

Наведені вище правові норми та правові позиції Верховного Суду України підтримані Верховним Судом (постанова від 16 лютого 2018 року у справі № 911/3614/16), дають підстави для висновку про те, що скасування судового рішення, яким визнано право власності на майно, яке стало предметом договору, є підставою для визнання (за позовом заінтересованої особи) оспорюваного договору недійсним відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що рішення господарського суду Львівської області від 21 січня 2015 року у справі № 914/4302/14, яким за ПП «УТЛ» визнано право власності на спірні квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення, в подальшому було скасовано, то відповідно воно не породило жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а томуна момент укладення договорів ПП «УТЛ» не було власником спірного майна - квартири НОМЕР_1 та нежитлових приміщень АДРЕСА_1 та не мало права продавати його.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи в суді першої інстанції, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми статей 27, 31 цього Кодексу, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Аналогічні норми містяться й у ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, це зокрема статті 13, 43, 49.

Частиною першою, шостою статті 367 та частиною першою статті 368 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та в межах заявлених позовних вимог. Змінювати за власним розсудом предмет і підставу позову суд апеляційної інстанції не уповноважений.

Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимогах послався на вимоги ст. 215 ЦК України.

Відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України договори купівлі-продажі укладені 03 липня 2015 року між ПП «УТЛ» та ОСОБА_9 , посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. і зареєстровані в реєстрі за № 4295 і № 4268, за умовами яких ПП «УТЛ» відчужило на користь ОСОБА_9 відповідно квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 є недійсними.

На підставі викладеного і договори купівлі-продажу укладені 22 лютого 2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. і зареєстровані в реєстрі за № 673 і № 677, за умовами яких ОСОБА_9 відчужила на користь ОСОБА_8 відповідно квартиру НОМЕР_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 також є недійсними.

Проаналізувавши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що оспорювані договори з підстав, зазначених у позові, слід визнати недійсними.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтами не представлено.

За приписами п. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для скасування ухваленого у справі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року та задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.