Справа № 128/1075/19
РІШЕННЯ

Іменем України

20 травня 2019 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Карпінської Ю.Ф.,

за участю секретаря Іонової К.В.,

без участі сторін по справі,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лаврівка, Вінницького району Вінницької області померла її тітка ОСОБА_2 .

Після смерті тітки відкрилася спадщина, до складу якої входить: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ДКГП «Дружба» розміром 1,76 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Позивач зазначає, що вона є спадкоємицею всього майна за заповітом тітки, складеним 18 квітня 2002 року. Крім того, вона є єдиною спадкоємицею по праву представлення після смерті тітки, оскільки її мати ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , була рідною сестрою спадкодавиці. Осіб, які б мали право на обов`язкову частку в спадковому майні, - немає.

Спадщину після смерті тітки вона прийняла, так як у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини.

Однак, отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно позивач не має можливості, оскільки спадковий будинок відносився до суспільної групи домогосподарств - «колгоспний двір», а на право на земельну частку (пай) втрачений правовстановлюючий документ.

За вказаних обставин позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року тітки ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ДКГП «Дружба» розміром 1,76 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області.

В підготовче судове засідання учасники справи не з`явились, однак попередньо подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому позивач ОСОБА_1 та її представник згідно ордера Галіцина В.В. в поданій заяві зазначили, що позовні вимоги підтримують та просять задовольнити, а представник відповідача - в.о. сільського голови с. Лаврівка, Вінницького району Вінницької області ОСОБА_4 в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги сільська рада визнає та погоджується на ухвалення рішення з підготовчого судового засідання.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази, надані учасниками справи, суд приходить до такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лаврівка, Вінницького району Вінницької області померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 17.04.2004 (а.с. 7).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , що належав померлій як члену колгоспного двору, яка станом на15 квітня 1991 року не втратила право на майно двору, що підтверджується копіями погосподарських книг Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 36-39) та довідкою № 166, виданою виконкомом Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 22.03.2019 (а.с. 33).

З копії довідки № 5, виданої КП «ВООБТІ» 20.03.2019, вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 15, станом на 31.12.2012, право власності на цілий житловий будинок з верандою, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 16.05.1989 року зареєстровано Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим № 51, за ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва НОМЕР_2 про право особистої власності на будинковолодіння від 16.05.1989, видане виконкомом Лаврівської сільської ради на підставі рішення виконкому Вінницької районної ради народних депутатів №128 від 19.05.1988 (а.с. 17).

Згідно з відомостями технічного паспорта, виготовленого ФОП ОСОБА_5 станом на 03.04.2019, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу приміщень 42,8 кв.м, житлову - 21,4 кв.м, та в цілому складається з: житлового будинку літ. «А»; веранди літ. «а», ганку літ. «а1» та огорожі № 1-2 (а.с. 19-25).

Також після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ДКГП «Дружба» розміром 1,76 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, що належало ОСОБА_2 згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3 , що видавалися райдержадміністрацією Вінницького району Вінницької області по Лаврівській сільській раді за № 414 від 04.12.1997, серія НОМЕР_3 , що підтверджується довідкою Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області за № 0-2-0.20-20/105-19 від 21.02.2019 (а.с. 26); довідкою-випискою зі списку членів ДКГП «Дружба» с. Лаврівка, Вінницького району Вінницької області, правонаступником якого є ПСП «Дружба», діючого на підставі Статуту, зареєстрованого Вінницькою районною державною адміністрацією 03 лютого 1999 року та перереєстрованого Вінницькою районною державною адміністрацією 21 лютого 2000 року за № 0010452, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, виданого ДКГП «Дружба» с. Лаврівка, Вінницького району Вінницької області серії ВН від 10 травня 1996 року, де під порядковим номером 166 значиться ім`я ОСОБА_2 , яка проживала в АДРЕСА_1 , якій належить право на земельну частку (пай), яка розміщена на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, розміром 1,76 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (а.с. 29); копією з земельно-кадастрової книги (а.с. 30); викопіюванням із земель землекористування Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 31); копією виписки із протоколу № 2 зборів уповноважених пайовиків ДКГП «Дружба» с. Лаврівка, Вінницького району Вінницької області від 25.07.1997 (а.с. 40) та копією списків громадян-членів добровільного колективного господарства пайовиків «Дружба» с. Лаврівка, які мають право на земельну частку (пай) (а.с. 41-42).

18 квітня 2002 року ОСОБА_2 , на випадок своєї смерті, зробила заповідальне розпорядження, яким заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті, і на що вона матиме право за законом,- ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області Мельник Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 37. По наявним в сільській раді відомостям, станом на 15.04.2006, цей заповіт не змінено та не відмінено, що підтверджується його копією (а.с. 9).

Крім того, позивач по справі ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею по праву представлення після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року своєї тітки ОСОБА_2 , оскільки її мати ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною сестрою спадкодавиці, що підтверджується такими документами: копією посвідки про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_4 , місце реєстрації АДРЕСА_1 (а.с. 10); копією архівної довідки Державного архіву Вінницької області від 18.02.2019 за № 07-429/7 про наявність актового запису № 56 за 17 листопада 1925 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 року, батьки: ОСОБА_7 *, 31 рік українець, ОСОБА_12, 28 років, українка, * так у документі (а.с. 16); копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 року, а/з НОМЕР_6 , місце реєстрації м. Вінниця, міське бюро РАЦС (а.с. 12); копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , серії НОМЕР_7 , видано повторно 01 червня 2009 року (а.с. 13); копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_8 ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 року, а/з № 394, зареєстроване Вінницьким міським відділом РАЦС (а.с. 14).

Позивач ОСОБА_1 спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року своєї тітки ОСОБА_2 прийняла належним чином, звернувшись у визначений законом строк до нотаріальної контори з письмовою заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією спадкової справи № 770/2004, заведеної Вінницькою районною державною нотаріальною конторою до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с. 54-56).

Осіб, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , - немає, так як остання не мала чоловіка та дітей, а єдина її сестра і мати позивача ОСОБА_3 померла ще ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується виписками з вищевказаних погосподарських книг та копією свідоцтва про смерть ОСОБА_3 (а.с. 8).

Однак отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно позивач ОСОБА_1 не має можливості через приналежність спадкового будинку до суспільної групи домогосподарств - «колгоспний двір», а також через втрату оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого на ім`я спадкодавиці ОСОБА_2 , що підтверджується постановою державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори Каблучко Ю.В. про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом за № 761/02-31 від 11.04.2019 (а.с. 43).

Згідно з вимогами ст. 7 Конституції СРСР (в редакції1936 року) колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Відповідно до затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі тавідомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначавсяВказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками,затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно з п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК України (в редакції 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів), майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У рай смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Так, з виписок з погосподарських книг Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області вбачається, що періодично в будинку за АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_11 , але майно колгоспного двору даного будинковолодіння він не створював, проживав в будинку періодично, як співмешканець ОСОБА_2 , в період з 1989 року по 1991 рік ОСОБА_11 своєю працею та коштами не приймав участь у веденні господарства колгоспного двору даного будинковолодіння, а отже частку в майні двору не набув, що підтверджується самими виписками з погосподарських книг та актом, складеним в присутності сусідів та затвердженим Лаврівською сільською радою Вінницького району Вінницької області 06 квітня 2019 року (а.с. 35).

Таким чином, з досліджених судом письмових доказів установлено, що за життя ОСОБА_2 була єдиним членом колгоспного двору будинковолодіння за АДРЕСА_1 , яка приймала участь у створенні майна даного двору та станом на 15 квітня 1991 року не втратила право на майно двору.

Також судом є установленим, що оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай), виданий на ім`я ОСОБА_2 , серія НОМЕР_3 , райдержадміністрацією Вінницького району Вінницької області по Лаврівській сільській раді № 414 від 04 грудня 1997 року, дійсно був втрачений, що підтверджується копією друкованого оголошення в газеті «Вінниччина» від 19 квітня 2019 року за № 31 (23372) (а.с. 27).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних часток» право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Частинами 1, 2 статті 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом є установленим, що позивач по справі ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею всього майна за заповітом після смерті своєї тітки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Осіб, які б мали право на обов`язкову частку в спадковому майні,- немає. Спадщину ОСОБА_1 прийняла, звернувшись у визначений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори з письмовою заявою про прийняття спадщини.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Установлено, що оформити свої спадкові права на житловий будинок і на земельну частку (пай) в нотаріальному порядку позивач ОСОБА_1 не має можливості через приналежність будинку до суспільної групи домогосподарств - «колгоспний двір» та через втрату оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого на ім`я спадкодавиці ОСОБА_2 , в зв`язку з цим нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно.

Оскільки судом є установленим, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї немає, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до абзацу 3 пункту 24 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Частиною 3 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що дає суду законні підстави для задоволення позову.

За клопотанням позивача суд вважає залишити за нею судові витрати по справі.

Керуючись п. 17 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», ст.ст. 328, 392, 1216-1218, 1235, 1236, 1261, 1268-1270 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 200, 211, 223, 245, 247, 259, 263-265, 268, 354, п. 15.5 розділу XIII Прикінцевих положень ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 , право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року тітки ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , що згідно відомостей технічного паспорту, виготовленого ФОП « ОСОБА_5 » від 03.04.2019, складається з: житлового будинку під літерою «А»; веранди під літерою «а»; ґанку під літерою «а1» та огорожі під № 1-2.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 , право в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 тітки ОСОБА_2 на земельну частку (пай) розміром 1,76 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебувала у колективній власності ДКГП «Дружба», розташовану на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, що належало померлій ОСОБА_2 згідно сертифікату на право на земельну частку (пай), що видавалися райдержадміністрацією Вінницького району Вінницької області по Лаврівській сільській раді за № 414 від 04.12.1997, серії НОМЕР_3 .

Судові витрати по справі залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ Ю.Ф.Карпінська