Справа № 447/1479/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/802/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування Миколаївської РДА про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона є власником одноквартирного будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 27 вересня 2002 року державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Г.М. Алєксєєвою.

В даному житловому будинку крім неї офіційно зареєстровані та фактично проживають та ведуть із нею спільне господарство, мають взаємні права та обов`язки - її донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її внучка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також офіційно зареєстровані, проте фактично не проживають більше 7 (семи) останніх років, її друга донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її внучка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також не проживає з моменту народження і її правнучка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які проживають у Пустомитівському районі в с. Зимна Вода. Факт тривалого не проживання відповідачів у належному їй одноквартирному двокімнатному будинку стверджується актами перевірки дотримання паспортного режиму та фактичного проживання за місцем постійної реєстрації громадян в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Добровільно знятися із реєстрації відповідачі по справі не бажають, в телефонному режимі повідомили, що не будуть самостійно виписуватись, на її прохання знятись із реєстрації не реагують, уникають спілкування, а натомість пропонують виписати їх в судовому порядку, у звязку з чим просила визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

В грудні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення. В обгрунтування заявленого позову вказували, що ОСОБА_1 разом із своєю дочкою ОСОБА_9 постійно проживали у спірному будинку до реєстрації шлюбу з ОСОБА_10 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 . Після укладення шлюбу її мати та її сестра вимагали залишити місце спільного проживання, мотивуючи тим, що дві сім"ї не можуть проживати в одному будинку. Під їх тиском вона та її дочка ОСОБА_9 залишили будинок та переїхали в орендоване приміщення. У 2013 року вона розлучилася з ОСОБА_10 . ЇЇ фінансовий стан не дозволяє їм жити на орендовних квартирах, у зв`язку з чим просили зобов"язати ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні будинком АДРЕСА_1 та вселити їх у вказаний будинок.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23 січня 2019 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено.

Припинено право користування ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 житловим будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 і належить на праві власності ОСОБА_4 .

В зустрічному позові ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування Миколаївської РДА про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення - відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Вважають рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначають, що вони виселилися з спірного приміщення у зв`язку з тиском ОСОБА_4 та її обіцянкою вирішити їхнє житлове питання. Стверджують, що постійного місця проживання вони не мають та постійно проживають на різних орендованих квартира. Також звертають увагу, що спірний будинок складається з двох кімнат, в одній з яких вони мають можливість проживати. Просять скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 задовольнити.

06 травня 2019 року від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Звертає увагу, що ОСОБА_4 є одноосібним власником спірного будинку. Також звертає увагу, що позивачі за зустрічним позовом не є членами сім`ї нового власника в зв`язку з чим їхні позовні вимоги є безпідставними. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням суд виходив з тих обставин, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 не проживають в спірному будинку, не пов`язані з позивачем спільним побутом, не беруть участі у витратах з утримання будинку та не членами сім`ї власника будинку -

ОСОБА_4 такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних обставин.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Згідно приписів ч.1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані в спірному будинку та з 2008 року в ньому не проживають, оскільки за домовленістю з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 змушені були залишити спірне житло, щоб не створювати незручностей для проживання двох сімей у двокімнатній квартирі. Тому їхнє не проживання у спірній квартирі зумовлено поважними причинами.

Станом на момент народження ОСОБА_9 - 07 травня 2013 року, вони продовжували проживати на орендованих квартирах, а зареєстрованим місцем проживання залишався спірний будинок. Іншого житла, окрім спірного будинку у них немає.

Відповідно до договору дарування одноквартирного будинку від 27.09.2002 року ОСОБА_4 на праві особистої власності належить житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до вимог закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст.405 ЦК).

ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_1 , бабцею для ОСОБА_14 та прабабцею для ОСОБА_15 .

Слід зазначити, що право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» (від 20 листопада 1989р.) із змінами схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995р.

Як зазначено у ст.7 «Конвенції» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до ст.16 «Конвенції» жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (ч.3 ст.27 Конвенції).

Як зазначено у ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» - держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Орган опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Як зазначено у ч.1 ст.15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання, серед інших, належать особи які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає рішення суду в частині задоволення первісного позову ОСОБА_16 таким, що порушує права ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , оскільки спірне житло є їхнім єдиним житлом, а факт їх відсутності за місцем реєстрації зумовлений поважними причинами, відсутні підстави для припинення за ними права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Що ж до зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спірним будинком та вселення, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, відмовивши у задоволенні таких позовних вимог виходячи з наступних обставин.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачами за зустрічним позовом не подано, а судом не здобуто жодних доказів, як і в суді апеляційної інстанції не здобуто доказів, які б у своєму взаємозв`язку, належно, допустимо та достовірно, давали суду можливість зробити висновок про те, що їм чинились чи чиняться перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 січня 2019 року в частині припинення права користування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 житловим будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 і належить на праві власності ОСОБА_4 скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.