КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 757/427/16
Головуючий у першій інстанції - Писанець В.А.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9110/2019
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

28 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Яворського М.А., розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Михайлівський», третя особа: Національний банк України, про зобов`язання виплатити суму вкладу та нараховані відсотки, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Михайлівський», третя особа: Національний банк України, про зобов`язання виплатити суму вкладу та нараховані відсотки передано на розгляд за підсудність до Шевченківського районного суду міста Києва.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу 20 травня 2019 року, посилаючись на недотримання судом першої інстанції правил підсудності при вирішенні питання про передачу вказаної справи до Шевченківського районного суду міста Києва.

Суддя-доповідач приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження враховуючи наступні підстави.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до пункту 13 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 ЦПК України, в редакції 2017 року, що була чинною на день постановлення оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Згідно ч. 2 ст. 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі у ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та обов`язки чи пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 знав про перебування вказаної цивільної справи на розгляді в суді першої інстанції та про наявність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 23 лютого 2017 року, про що свідчить його заява про ознайомлення із матеріалами справи від 23 травня 2018 року, а також заяви від 31 травня 2018 року (а.с.55), клопотання про ознайомлення із матеріалами справи від 12 березня 2019 року (а.с.107), заяви про видачу копії ухвали Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року від 20 травня 2019 року, від 21 травня 2019 року(а.с.117-120).

Окрім того, матеріали справи містять розписку ОСОБА_1 про отримання ним копії судового рішення, проте в зазначеній розписці не було вказано, яке саме рішення суду ним було отримано (а.с.127).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 неодноразово був повідомлений належним чином про проведення судового засідання та про здійсненні процесуальні дії в суді першої інстанції (а.с.31-33, 53а, 59).

Відповідно до норм. ч. 1 ст. 58 ЦПК України, сторона може брати участь у судовому процесі особисто або через представника.

З вищезазначеного вбачається, що ОСОБА_1 був своєчасно обізнаний про наявність ухвали Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року.

Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Зокрема, ЄСПЛ у справах «SVITLANANAUMENKO v. UKRAINE», «TREGUBENKO v. UKRAINE», «PRAVEDNAv. RUSSIA», «ZHELTYAKOV v. UKRAINE» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень, судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «YUNIONALIMENTARIYAv. SPAIN» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Враховуючи вищевикладене та наявність пропуску строку більше ніж на два роки з моменту постановлення оскаржуваної ухвали, суд приходить до висновку про наявне свідоме зловживання апелянтом своїми процесуальними правами та відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року про передачу цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Михайлівський», третя особа: Національний банк України, про зобов`язання виплатити суму вкладу та нараховані відсотки передано на розгляд за підсудність до Шевченківського районного суду міста Києва - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя Київського

апеляційного суду (підпис) М.А.Яворський