Ухвала

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 336/7684/16-ц

провадження № 61-45661св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2018 року у складі судді Жупанової І. Б. та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року у складі суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), про захист прав споживачів шляхом повернення депозитних вкладів, виплати відсотків та стягнення штрафних санкцій за невиконання умов договору.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2018 року позов задоволено.Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDNWFD900 від 17 жовтня 2013 року: 15 000 доларів США - суму вкладу; 433,15 доларів США - нараховані відсотки за період з 17 жовтня 2013 року по 17 лютого 2014 року; 3 552,53 доларів США - не нараховані проценти за період з 18 лютого 2014 року по 30 листопада 2016 року; 129,45 доларів США - відсотків за період з 01 грудня 2016 року по 11 жовтня 2017 року; 5 178 768 грн 86 коп. - пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 01 грудня 2016 року по 11 жовтня 2017 року; 388,36 доларів США - 3 % річних за період з 01 грудня 2016 року по 11 жовтня 2017 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDNWFD700 від 17 жовтня 2013 року: 77 805 грн - суму вкладу; 4 757 грн 83 коп. - нараховані проценти за період з 17 жовтня 2013 року по 17 лютого 2014 року; 39 021 грн 87 коп. - не нараховані проценти за період з 18 лютого 2014 року по 30 листопада 2016 року; 671 грн 47 коп. - не нараховані проценти за період з 01 грудня 2016 року по 11 жовтня 2017 року; 1 148 975 грн 42 коп. - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 01 грудня 2016 року по 11 жовтня 2017 року; 2 014 грн 40 коп. - 3 % річних за період з 01 грудня 2016 року по 11 жовтня 2017 року; 7 059 грн 17 коп. - інфляційні збитки за період з грудня 2016 року по жовтень 2017 року, всього стягнуто 1 280 305 грн 16 коп. Вирішено питання про судові витрати.

У липні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2018 року відмовлено ПАТ КБ «Приватбанк» у поновленні строку на звернення із заявою про перегляд заочного рішення.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2018 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 рокудо Верховного Суду, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та винести постанову про поновлення заявнику строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційне провадження необхідно закрити з огляду на таке.

Відповідно до положень пункту 8 статті 129 Конституції України однією із засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Такий підхід до оскарження судових рішень застосований з огляду на те, що судове рішення, яке набрало чинності, зокрема після перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не має переглядатися та повинно бути виконано сторонами або відповідними органами в установленому законодавством порядку.

Закон України «Про судоустрій та статус суддів» визначає основні завдання діяльності Верховного Суду як найвищого органу у системі судоустрою України, а саме: забезпечення сталості та єдності судової практики, а Цивільний процесуальний кодекс України визначає основними засадами судочинства , зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення лише у випадках встановлених законом (статті 2 та 17 ЦПК України).

Порядок та підстави касаційного оскарження судових рішень урегульовано зокрема у главі 2 розділу V ЦПК України.

Право касаційного скарження судових рішень та його зміст та об`єм визначаються зокрема положеннями статті 389 ЦПК України, яка передбачає як право оскарження рішення суду першої інстанції після перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції; ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку за переліком визначеним пунктом 2 цієї статті та статтею 353 ЦПК України і ухвали суду апеляційної інстанції за переліком визначеним у пункті 3 статті 389.

Наведена норма процесуального кодексу передбачає право на оскарження остаточних рішень у справі: рішення суду першої інстанції, яке залишено в силі після перегляду в апеляційній інстанції та постанову апеляційної інстанції, якою рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення по суті (пункт 1статті 389 ЦПК ); право на оскарження ухвал суду першої інстанції, постановлених у порядку ЦПК України за переліком пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України, які залишені в силі після перегляду апеляційним судом (пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України); та ухвал суду апеляційної інстанції, постановленим у порядку ЦПК України за переліком, визначеним у пункті 3 частини першої статті 389 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 353 ЦПК України вбачається, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо: 3) забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову; 6) повернення заяви позивачеві (заявникові); 7) відмови у відкритті провадження у справі; 8) відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності; 15) закриття провадження у справі; 16) залишення позову (заяви) без розгляду; 22) повернення заяви про перегляд заочного рішення; 23) відмови у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами; 27) розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця; 28) заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження; 30) звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, чи нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку; 32) визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Таким чином, касаційна скарга на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року про відмову поновити пропущений процесуальний строк, що згідно пункту 10 частини першої статті 353 ЦПК України не належить до переліку ухвал, які відповідно до статті 389 ЦПК України можуть бути оскаржені у касаційному порядку, не підлягала прийняттю до провадження Верховного Суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «установленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті «судом, встановленим законом», Верховний Суд встановив, що повноваження розглядати питання, які виходять за межі компетенції суду касаційної інстанції, є помилковим (рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2012 року ТОВ «Фірма Верітас» проти України).

Враховуючи те, що провадження у справі за касаційною скаргою АТ КБ «Приватбанк» ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року відкрито щодо ухвали суду першої інстанції (після її перегляду в апеляційному порядку), яка не підлягає касаційному оскарженню, вказане провадження необхідно закрити.

Керуючись статтями 400, 403, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В:

Закрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про захист прав споживачів шляхом повернення депозитних вкладів, виплати відсотків та стягнення штрафних санкцій за невиконання умов договору за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик