Справа № 161/5704/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/802/291/19 Категорія: 3 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Федонюк С.Ю.,

секретар судового засідання - Концевич Я.О.,

з участю представників позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3 ,

її представника - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання жилого будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, витребування майна із чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 , поданою від його імені представником ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

15 квітня 2015 року ОСОБА_11 і ОСОБА_6 звернулися до суду із зазначеним позовом, який уточнили заявою від 29.04.2015, посилаючись на те, що з 24.01.1976 по 27.05.1999 вони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів № 401 від 13.09.1990 ОСОБА_11 було виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 , (у подальшому АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку і у тому ж році вони розпочали будівництво будинку за вказаною адресою, який було збудовано у 1993 році.

28.05.1999 ОСОБА_11 уклав шлюб із ОСОБА_10 , а у грудні 2000 року виїхав на роботу за кордон.

За ОСОБА_10 було визнано право власності на спірний будинок рішенням суду, яке було скасовано, а в подальшому її позов залишено без розгляду.

01.02.2006 ОСОБА_11 зареєстрував своє місце проживання у спірному будинку.

23.10.2013 ОСОБА_10 незаконно зареєструвала за собою право власності на будинок та, не маючи необхідного обсягу повноважень, відчужила його відповідачам ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 .. Останні не могли не знати про те, що ОСОБА_10 не має права власності на це майно, не вжили всіх розумних заходів, не виявили обережності та обачності щодо з`ясування правомочності продавця, а тому являються недобросовісними набувачами.

З урахуванням наведеного, на підставі ст.ст.15, 16, 330, 331, 388, 396, 400 ЦК України, ст.22 КпШС України, ст.ст.60, 61 СК України просили визнати житловий будинок по АДРЕСА_3 об`єктом права спільної сумісної власності, визнати за кожним з позивачів право на 1/2 частку у спільному майні подружжя, витребувати житловий будинок по АДРЕСА_3 з володіння ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 у володіння і спільну сумісну власність обох позивачів та витребувати земельну ділянку по АДРЕСА_3 з володіння ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 у користування позивача ОСОБА_11 (т.1 а.с.2-5, 113-116).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2016 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_10 (т.3 а.с.76).

Ухвалою цього ж суду від 10 жовтня 2018 року залучено до участі у справі в якості правонаступника померлого позивача ОСОБА_11 - ОСОБА_5 , а також залучено до участі у даній справі, як третю особу на стороні позивачів - ОСОБА_7 (т.4 а.с.62).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2018 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 від імені позивача ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_6 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 від імені відповідача ОСОБА_3 , посилаючись на її безпідставність, а також законність і обґрунтованість судового рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

У судовому засіданні представники позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_12 апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечили та просять залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_11 і ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 січня 1976 року по 27 травня 1999 року, а 28 травня 1999 року ОСОБА_11 зареєстрував шлюб із ОСОБА_13 (т.1 а.с.29, 33, 34).

Рішенням №401 виконкому Луцької міської ради народних депутатів від 13 вересня 1990 року ОСОБА_11 було виділено земельну ділянку площею 0,0652 га по АДРЕСА_4 для будівництва власного житлового будинку (т.1 а.с.35, 36).

У 2004 році АДРЕСА_5 (т.1 а.с.31).

Позивачі, зазначаючи про побудову спірного будинку у 1993 році, свої вимоги про визнання житлового будинку по АДРЕСА_3 об`єктом права спільної сумісної власності та визнання за кожним з позивачів права на 1/2 частку у спільному майні подружжя обґрунтовують із посиланням на ст.22 КпШС України, ст.ст.60, 61 СК України та ст.ст.15, 16, 330, 331, 396 ЦК України.

Однак, з урахуванням часу перебування ОСОБА_11 і ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі - до 27 травня 1999 року, до цих спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми як Сімейного кодексу України, так і Цивільного кодексу України у редакції 2004 року.

До зазначених позовних вимог підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, Цивільного кодексу України у редакції 1963 року та Закону України «Про власність».

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалося, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Згідно з ч.1 ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.4 ЦК України у редакції 1963 року цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають:

з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування;

в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва;

внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав;

внаслідок інших дій громадян і організацій;

внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків.

Згідно з ч.ч.1, 6 ст.86 ЦК України (у редакції на дату виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність» (697-12), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Частинами 2 та 3 статті 101 ЦК України у редакції на 1993 рік передбачалося, що у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян з числа зазначених в частині другій цієї статті на частину будинку не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку.

Статтею 112 цього ж Кодексу передбачалося, що майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам.

Жодною із наведених правових норм не передбачалося набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва, на що покликаються позивачі у своєму позові.

Судом першої інстанції відповідно до вимог ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України вірно не взято до уваги тієї обставини, що спірний будинок був збудований у 1993 році, оскільки зазначена обставина уже встановлена іншим судовим рішенням.

Посилання в апеляційній скарзі на висновок експертного дослідження №О-209 від 09.10.2013, у якому зазначено рік побудови будинку - 1993 - відхиляються апеляційним судом, оскільки цей доказ не є належним та допустимим у силу вимог ч.5 ст.106 ЦПК України - у ньому не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Посилання представників позивачів в суді апеляційної інстанції на те, що відповідачами порушене речове право позивачів і суд при вирішенні справи зобов`язаний був самостійно застосувати належні норми матеріального права - відхиляються апеляційним судом, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно з ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Позивачі не надали належних та допустимих доказів про побудову спірного будинку на 1993 рік та не вказали правових підстав для визнання права на будинок, як на новостворене майно, у зв`язку із чим також відсутні підстави для витребування у відповідачів як будинку, так і земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, повно і об`єктивно дослідивши всі обставини справи та давши їм вірну правову оцінку, суд обґрунтовано відмовив у позові.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 , подану від його імені представником ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді