Ухвала

26 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 2-361/11

провадження № 61-7976ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І. розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2016 року, ухвалене у складі колегії суддів: Лисичної Н. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Комерційний Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та ухвалених судових рішень

У травні 2009 року Закрите акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» (далі - ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус»), ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня

2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитною угодою від 24 грудня 2007 року №329/с у розмірі 478 625, 00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитною угодою від 27 грудня 2007 року №331/с у розмірі 578 380 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2015 року в частині стягнення з

ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитними угодами скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2019 року до Верховного суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», в якій заявник просив скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції,посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, мотивоване тим, що позивач не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в апеляційному суді, копія судового рішення на адресу учасників справи не надходила. Станом на 15 квітня 2019 року зазначене судове рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє. На неодноразові звернення до Апеляційного суду Дніпропетровської області щодо отримання інформації про стан розгляду справи, відповіді заявник не отримував. З метою підготовки касаційної скарги представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з заявою про ознайомлення матеріалів справи, проте йому було відмовлено, у зв'язку з відсутністю матеріалів справи у місцевому суді. 10 квітня 2019 року він звернувся з заявою про ознайомлення з матеріалами справи до Дніпровського апеляційного суду, однак справу станом на 15 квітня 2019 року теж не надано. Згідно відповіді Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року зазначена цивільна справа № 2-361/11 у провадженні суду не перебувала.

Посилаючись на наведене, вважає, що строк пропущений з поважних причин, а тому є правові підстави для його поновлення.

Перевіривши наведені у заяві доводи про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, суддя-доповідач дійшов наступного висновку.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно підпункту 11 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно статті 325 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду. У разі пропущення строку, встановленого частиною першою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене 21 квітня 2016 року, останнім днем на її касаційне оскарження, з урахуванням вихідних днів, є

11 травня 2016 року. Касаційна скарга згідно відтиску поштового штемпелю та штрихкодового ідентифікатора на конверті подана до Верховного Суду

16 квітня 2019 року.

За змістом частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Поважними причинами пропуску строку є ті обставини, які є об'єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов'язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христовпроти України», заява № 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (РішенняЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (Рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), пункт 52).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов'язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Заявник просить визнати поважними причини пропуску строку на касаційне оскарження через порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо неповідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, і не направлення копії ухваленого судового рішення.

З інформаційного запиту АТ КБ «ПриватБанк» від 27 травня 2016 року убачається, що канцелярія Апеляційного суду Дніпропетровської області отримала вказаний запит та зареєструвала його 27 травня 2016 року.

Доказів на підтвердження звернення до суду першої інстанції з заявою про ознайомлення з матеріалами справи та відмови видачі у зв'язку з її відсутністю, заявник не надав.

Наведені заявником підстави для поновлення строку на касаційне оскарження не можуть бути визнані поважними, оскільки відсутні будь-які підтвердження того, що перешкоджало з 27 травня 2016 року (дня звернення до апеляційного суду з інформаційним запитом) отримати оскаржуване судове рішення в установлений законом строк. Учасник процесу зобов'язаний добросовісно користуватись своїми процесуальними правами (частина третя статті 27 ЦПК України 2004 року). При цьому строк пропуску є доволі значним.

Суду не надано доказів на підтвердження обставин, не наведено поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження, не доведено порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо його неналежного повідомлення та не направлення оскаржуваного судового рішення, а тому відсутні підстави для поновлення строку на касаційне оскарження.

Поновлення процесуального строку, пропущеного у зв'язку зі спливом тривалого періоду (три роки), та за підстав, які не можуть бути визнані переконливими, свідчитиме про порушення судом принципу юридичної визначеності.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення та відсутні підстави вважати, що заявник був позбавлений можливості скористатися своїм процесуальним правом щодо подачі касаційної скарги у передбачений законодавством строк, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статями 3, 44, 260, частиною третьою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Комерційний Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик