КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 357/3080/2017
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5564/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Дмитренко А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Акціонерному товаристві «Родовід банк» Куліша Віктора Миколайовича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2017 року,

встановив:

у березні 2017 року позивач, від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід банк» Куліш В.М., звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором №28.4/СК-030.07.02, укладеним 07.02.2007 між ВАТ «Родовід банк» (назву змінено на ПАТ «Родовід банк» 17.06.2009) та відповідачем, в розмірі 3 305 440 грн. 15 коп.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2017 року позов було задоволено - стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 3 305 440 грн. 15 коп.

29 листопада 2018 року представником відповідача було подано заяву про перегляд заочного рішення, в задоволенні якої ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2-19 року було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник відповідача - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - Топоріна Л.М. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників позивача - Парубця Є.О. та відповідача - ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 07.06.2007 було укладено кредитний договір, умови якого відповідач не виконує та просив стягнути заборгованість за період з 16.11.2012 по 20.02.2017.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2017 року позов було задоволено - стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 3 305 440 грн. 15 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем виконано взяті на себе зобов`язання та надано кредит, однак позичальник не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання, в зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Такий висновок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки судом було порушено норми процесуального права та неповно з`ясовано обставини по справі.

Суд першої інстанції посилався в рішенні на положення статей 509, 525-526, 599-601, 604-609, 611, 625 ЦК України.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

В ст. 625 ЦПК України закріплено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як видно з матеріалів справи, між сторонами 07.02.2007 було укладено Кредитний договір №28.4/СК-030.07.02, за умовами якого ОСОБА_1 , було надано кредит в сумі 265 000 дол. США строком до 07.06.2010.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2013 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід банк» заборгованість за Кредитним договором №28.4/ СК -030.07.02, укладеним 07.02.2007, в сумі 285 162,83 дол. США, яка складалась з суми простроченої заборгованості за кредитом в сумі 265 000 дол. США та суми простроченої заборгованості за процентами - 20 162,83 дол. США та звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної заборгованості, в частині вимог про стягнення пені відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2014 року було змінено рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені та ухвалено в цій частині нове рішення - про стягнення пені в сумі 326 949 грн. 70 коп. за період з 24.04.2012 по 15.0.2012.

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції в редакції Закону №2453-IV від 07.07.2010), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

В ч. 5 ст. 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), було закріплено, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Тому під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа. Лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

В даному випадку судом першої інстанції було направлено копію ухвали про відкриття провадження за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як відповідно до даних Адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області, він знятий з реєстраційного обліку за рішенням суду 13.10.2016 за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана кореспонденція повернулась до суду без вручення з відміткою «Відсутність адресата». Також судом було направлено копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження відповідачу за адресою: АДРЕСА_2 , яка повернулась без вручення. Копію заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було також направлено за адресою: АДРЕСА_2 , яке повернулось до суду без вручення.

19.11.2018 ОСОБА_1 особисто подав заяву, в якій просив видати йому копію заочного рішення та зазначив, що жодних повідомлень та судових повісток не отримував. 29.11.2018 представником відповідача було подано заяву про перегляд заочного рішення. У вказаній заяві було зазначено, що відповідач був позбавлений можливості реалізувати своє право подати заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до ухвалення рішення.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу строку позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 статті 267 ЦК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц викладено правову позицію, згідно якої відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 року (заява № 14448/88, § 33).

Розглядаючи справу та відмовляючи у перегляді заочного рішення, суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання не тільки заперечення щодо суті заявлених вимог, а і права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. В результаті цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Так, до суду апеляційної інстанції представником відповідача - ОСОБА_2 було надано докази про те, що позивач при зверненні до суду з даним позовом, не поставив суд до відома щодо дійсного розміру наявної заборгованості, яка була зменшена в результаті реалізації з електронних торгів предмету іпотеки. Представником позивача було надано суду апеляційної інстанції відомості щодо зарахування коштів, які надійшли після реалізації предмета іпотеки.

Відповідно до Протоколу №222676 проведення електронних торгів, які відбулись 18.11.2016, предмет іпотеки - комплекс нежилих будівель було реалізовано за 401 700 грн. На рахунок позивача грошові кошти в сумі 338 426 грн. 09 коп. надійшли 27.01.2017 та були розподілені 30.01.2017 наступним чином - на погашення судового збору - 3 441 грн., на погашення відсотків 334 728 грн. 61 коп., що становить 12 309, 71 дол. США. В результаті розмір прострочених процентів по кредиту зменшився до суми 7 853, 12 дол. США. Тому сума трьох процентів річних за прострочення сплати процентів має нараховуватись з 31.01.2017 на суму 7 853, 12 дол. США.

Оскільки з даним позовом позивач звернувся до суду 23.03.2017, в задоволенні вимог про стягнення пені слід відмовити з огляду на пропуск позивачем загального строку позовної давності. В частині вимог про стягнення трьох процентів річних рішення суду першої інстанції слід зменшити на вказану суму до 25 174,57 дол. США, що становить в еквіваленті за курсом НБ України 674 934 грн. 02 коп.

Разом з тим, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі в зв`язку з пропуском строку позовної давності з огляду на те, що такий строк щодо основного зобов`язання закінчився 07.06.2013, є необґрунтованими, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення трьох процентів річних від суми заборгованості за Кредитним договором, яка була визначена в рішенні Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2013 року, та яка залишається невиплаченою, за виключенням частини процентів.

Судові витрати по справі суд розподіляє відповідно до вимог ст. 133 та 141 ЦПК України та шляхом зарахування сум судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду першої інстанції в сумі 49 581 грн. 60 коп. та представником відповідача за подачу апеляційної скарги - 74 372 грн. 40 коп. та пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягує з позивача на користь відповідача 4 750 грн. 40 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення - про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» заборгованість в сумі 674 934 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 4 750 грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 червня 2019 року.

Головуючий

Судді