ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6185/18 Номер провадження 22-ц/814/1145/19Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л.М. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Кривчун Т.О., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Зеленська О.І.

за участю позивача - ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_1 .

представників відповідача: Плескача Ю.А., Глушка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Державної установи"Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області"

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області" про скасування наказу та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області» про визнання незаконним та скасування наказу Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтав-ській області» №111 о/с від 02 жовтня 2018 року про її звільнення з 02 жовтня 2018 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що вона з 01 червня 1998 року по 02 жовтня 2018 року працювала на посаді лікаря-невропатолога відділення стаціонару лікарні (з поліклінікою) Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області».

02 жовтня 2018 року вона була звільнена з займаної посади згідно наказу №111 о/с від 02 жовтня 2018 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Вважає зазначений наказ протиправним, а звільнення незаконним з тих підстав, що при її звільненні з займаної посади, відповідачем допущені порушення трудового законодавства, які полягають у не дотриманні вимог ст. ст. 42, 43 КЗпП України, оскільки не було враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки вона має більш високу кваліфікацію, є інвалідом 3 групи та єдиним годувальником у своїй сім`ї, яка складається із неї та малолітнього сина і немає інших працівників з самостійним заробітком. Також зазначала, що її звільнення з роботи було проведено без згоди профспілкового комітету.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2019 року позов ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області» №111о/с від 02 жовтня 2018 року про звільнення ОСОБА_3 з 02 жовтня 2018 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді лікаря невропатолога відділення стаціонару лікарні (з поліклінікою) Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області» з 02 жовтня 2018 року.

Стягнуто з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області» на користь держави судовий збір у розмірі 3 842 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області» оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права,- просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позову в повному обсязі.

Вважає, що районним судом надана не вірна юридична оцінка та правова кваліфікація правовідносинам сторін. Суд, встановивши, що процедуру звільнення працівника додержано, вдався до самостійного тлумачення норм права, визнав встановленими недоведені позивачем обставини, висновки суду не відповідають обставинам справи. Судом зроблено висновок, що при звільненні позивача з роботи відповідач не дотримався норм ст. 42 КЗпП України, але при цьому не визначено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що позивач має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці порівняно з іншими лікарями, що призвело до ухвалення незаконного судового акту.

На апеляційну скаргу свій відзив надала ОСОБА_3 , в якому, спростовуючи доводи апелянта, вказувала, що районним судом, з урахуванням усіх обставин у справі, ухвалено законне рішення, а тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене у справі, яка є предметом апеляційного розгляду, відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказа-ми, що позивач 01 червня 1998 року була прийнята на посаду лікаря-невропатолога відділення лікарні ВОЗ УМВС України в Полтавській області /наказ №36 о/с від 02 червня 1998 року/.

06 листопада 2015 року ОСОБА_3 була звільнена із вказаної посади згідно наказу №626 о/с від 06 листопада 2015 року у зв`язку з переводом на інше підприємство та 07 листо-пада 2015 року призначена на посаду лікаря-невропатолога відділення стаціонару лікарні (з поліклінікою) Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внут-рішніх справ України по Полтавській області» /наказ №88 о/с від 07 листопада 2015 року/.

Наказом №111 о/с від 02 жовтня 2018 року начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області» звільнено ОСОБА_3 ., лікаря-невропатолога відділення стаціонару (з поліклінікою) ДУ «ТМО МВС України по Полтавській області», 02 жовтня 2018 року - згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників /т. 1 а. с. 12-16/.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування вищевказа-ного наказу про звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача, відповідачем не дотримано приписів ст. 42 КЗпП України та не визначено чи має позивач більш високу кваліфікацію і продуктивність праці порівняно з лікарем-невропатологом поліклініки.

Встановивши, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог чинного зако-нодавства, районний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання незаконним та скасування наказу про її звільнення та поновлення на роботі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За нормами ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату праців-ників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною другою цієї статті визначено категорії працівників, яким при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається перевага в залишенні на роботі, до яких зокрема віднесено осіб, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, а також працівників з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі організації.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Судом встановлено, що позивачку 02 жовтня 2018 року звільнено з посади лікаря-невропатолога відділення стаціонару (з поліклінікою) ДУ «ТМО МВС України по Полтавській області» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу.

Повідомлення про скорочення займаної нею посади, ОСОБА_3 отримала 02 серпня 2018 року, тобто в передбачені законом строки /т. 1 а. с. 18/.

Разом з тим судом встановлено, що при її звільненні відповідач не дотримався норм ст. 42 КЗпП України щодо визначення працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, враховуючи, що на час проведення звільнення, за штатним розписом у закладі охорони здоров`я - лікарні (з поліклінікою) існувало дві посади лікаря-невропато-лога: одна - в стаціонарі, інша - в поліклініці, тобто в одному закладі охорони здоров`я.

При цьому суд виходив з того, що відповідно до Положення про Державну установу «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1443 (в редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №546), - ТМО має у своєму складі медичну (військову лікарську) комісію, заклади охорони здоров`я, що не мають статусу юридичної особи, у тому числі і лікарню (з поліклінікою).

Згідно пункту 8 Положення визначено і інші заклади охорони здоров`я, їх три, однак за змісту вказаного пункту Положення, - лікарня (з поліклінікою) є одним цілісним закладом охорони здоров`я, що не має статусу юридичної особи та входить до складу ТМО /т. 1 а. с. 49-51/.

Відповідно до штатного розпису заклад охорони здоров`я - лікарня (з поліклінікою) має дві посади лікаря-невропатолога, один з яких працював в стаціонарі, іншій в поліклініці, тобто в одному закладі охорони здоров`я.

Наказом МВС України від 17 липня 2018 року №618 скорочено посаду лікаря- невропатолога відділення стаціонару лікарні (з поліклінікою) /т. 1 а. с. 79-80/.

За наведених обставин, суд обгрунтовано визнав хибними доводи відповідача /т.1 а. с. 45/, про те, що продуктивність праці і кваліфікація позивача не могла порівнюватися із працівником, який займав посаду лікаря-невропатолога поліклініки лікарні, оскільки дана посада не є аналогічною і органом управління не приймалося рішення про її скорочення.

При цьому суд виходив з того, що до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівників, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки ті, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню. Такий висновок суду кореспондується з висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №382/1039/16-ц.

Встановивши, що на час звільнення позивача існувала посада лікаря-невропатолога поліклініки, яка входила до штатного розпису закладу охорони здоров`я - лікарні (з поліклі-нікою) ДУ «ТМО МВС України по Полтавській області», а відповідач не довів, що цю посаду неможливо порівняти через різні функціональні обов`язки лікаря-невропатолога стаціонару та лікаря-невропатолога поліклініки, - суд дійшов вірного висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини та з цих підстав обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу щодо її звільнення та поновлення позивача на роботі.

Доводи апелянта та надані ним, всупереч ч. 8 ст. 83 ЦПК України до апеляційного суду докази щодо підтвердження відсутності у позивача переважного права на залишення на роботі, - не спростовують правильності висновків районного суду, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог закону, оскільки судом встановлено та визнано відповідачем, що при звільненні позивача з займаної посади, - не застосовувались положення ст. 42 КЗпП України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не надана правильна юридична оцінка доказам щодо членства позивача в Первинній профспілковій організації ГУНП в Полтавській області - є безпідставними, оскільки вказана обставина не була покладена в основу судового рішення про визнання звільнення ОСОБА_3 незаконним.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування - не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області"- залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Кривчун Т.О.

Кузнєцова О.Ю.