Справа № 309/2638/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Кожух О. А., Джуги С. Д.

з участю секретаря Волощук В. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 22 березня 2018 року, ухвалене суддею Сідей Я. Я., повний текст складено 26 березня 2018 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 , третя особа виконком Хустської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2017 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Свої вимоги мотивував тим, що згідно договору купівлі-продажу від 25.01.1977 року він придбав у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,082 га. Відомості про право власності внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.05.2017 р. за № 108.

В травні 2017 року при виготовленні технічної документації на земельну ділянку, на якій розташований будинок та проведенні кадастрової зйомки, виконавцем робіт ТОВ «Хуст-Земля Карпат» встановлено, що відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , мешканцями АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 , було самовільно розміщено автомобільні гаражи на належній йому земельній ділянці, внаслідок чого розмір земельної ділянки позивача зменшився.

При зверненні до виконкому Хустської міської ради щодо перевірки законності розміщення автомобільних гаражів позивача письмово повідомлено, що у 1995-1997 роках впритул до його дворогосподарства збудовано два гаражі. На один з них рішенням виконкому від 26.11.1997 р. № 413 надано дозвіл на виготовлення правовстановлюючих документів на збірно-розбірний гараж ОСОБА_6 та виготовлено будівельний паспорт. Відносно іншого гаражу інформація відсутня.

Позивач вважає, що право користування земельною ділянкою у нього виникло на підставі положень Земельного кодексу Української РСР 1970 року та договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.01.1977 р.

Отже, на час винесення рішення виконкомом Хустської міської ради від 26.11.1997 р. про надання дозволу ОСОБА_6 на виготовлення правовстановлюючих документів на встановлений гараж, у позивача вже існувало право власності на земельну ділянку, на якій даний гараж розміщений, а тому таке рішення міської ради є незаконним.

Вважає, що відповідачами порушено його право власності на земельну ділянку. Просить зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , та звільнити вказану земельну ділянку від самовільно збудованих автомобільних гаражів шляхом їх знесення (розібрання) (а.с.3-6).

Рішенням Хустського районного суду від 22 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено за недоведеністю позовних вимог (а.с.117-122).

На це рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Зазначає, що частина земельної ділянки самовільно зайнята, правовстановлюючих документів у відповідачів на встановлені гаражі немає. У задоволенні клопотання про приєднання до справи карти вул. Кірешська м. Хуст датованої 1953 роком, на якій схематично зображено розташовані будинки та присадибні земельні ділянки, серед яких і житловий будинок АДРЕСА_1 , місцевим судом було відмовлено. Доводи відповідачів про те, що спірна земельна ділянка є в комунальній власності, не заслуговують на увагу, оскільки доказів цього немає, а міська рада рекомендувала позивачу звернутися за захистом порушених прав до суду. Просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити (а.с.125-128).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 скаргу підтримали та просили задовольнити.

Решта учасників процесу у судове засідання не з`явилися, хоча були повідомлені про час та місце його проведення належним чином.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з таких підстав.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.5, 6 ст. 82 ЦПК України).

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Свої вимоги мотивував тим, що згідно договору купівлі-продажу від 25.01.1977 року він придбав у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,082 га.

В травні 2017 року при виготовленні технічної документації на земельну ділянку, на якій розташований будинок та проведенні кадастрової зйомки, виконавцем робіт ТОВ «Хуст-Земля Карпат» встановлено, що відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , мешканцями будинку АДРЕСА_3 , було самовільно розміщено автомобільні гаражи на належній йому земельній ділянці, внаслідок чого розмір земельної ділянки позивача зменшився.

При зверненні до виконкому Хустської міської ради щодо перевірки законності розміщення автомобільних гаражів позивача письмово повідомлено, що у 1995-1997 роках впритул до його дворогосподарства збудовано два гаражі. На один з них рішенням виконкому від 26.11.1997 р. № 413 надано дозвіл на виготовлення правовстановлюючих документів на збірно-розбірний гараж ОСОБА_6 та виготовлено будівельний паспорт. Відносно іншого гаражу інформація відсутня.

Позивач вважає, що відповідачами порушено його право власності на земельну ділянку. Однак, достатніх доказів цього в матеріалах справи немає. У позивача є договір про придбання житлового будинку, що розташований на земельній ділянці розміром 802 кв.м., інших правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку у позивача немає.

З врахуванням положень ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, позивач є належним користувачем цієї земельної ділянки. Відповідно до повідомлення Хустської міської ради за № 396/02-27 від 16.03.2018 року рішень про вилучення частини земельної ділянки у позивача не приймалось. В той же час на підставі наявних у справі доказів неможливо встановити, який розмір мала земельна ділянка, що перебувала у користуванні позивача, фактично, якою була її конфігурація та точне місце розташування.

Додані до справи схематичні зображення земельної ділянки ОСОБА_1 фіксують теперішнє її місцезнаходження, однак не вказують де вона має бути розміщена в повному обсязі (а.с.20). Так, площа земельної ділянки позивача з гаражами складає 0,0415 га та без гаражів 0,0372 га. Тобто, в обох випадках це не відповідає реальній площі земельної ділянки позивача (802 кв.м.).

Крім того, позивач вказує, що на його земельній ділянці було розміщено три гаражі, при цьому на один із них виготовлено технічну документацію. Згодом, в апеляційній скарзі рішення суду щодо ОСОБА_3 не оскаржується. Водночас, гараж останнього розміщений між гаражами інших відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.20). Отже, незрозумілою є яка саме конфігурація земельної ділянки позивача має бути за його твердженням.

З іншого схематичного зображення слідує, що гаражі розміщені біля багатоквартирного житлового будинку та огороджені парканом, який зображений червоною лінією (а.с.59). Тобто гаражі знаходяться на частині прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку.

Таким чином, з поданих доказів визначити де саме має розміщуватися земельна ділянка позивача розміром 802 кв. м. неможливо. В свою чергу відповідачі зазначають, що багатоквартирний будинок був зданий в експлуатацію 1984 року, усі суміжні земельні ділянки були огороджені парканими і ніхто з мешканців багатоквартирного будинку ці паркани не порушував.

Апеляційним судом було взято до уваги в якості доказу також карту вул. Кірешська м. Хуст датованої 1953 роком, на якій схематично зображено розташовані будинки та присадибні земельні ділянки, серед яких і житловий будинок АДРЕСА_1 . Однак, з цього схематичного зображення також неможливо встановити фактичний розмір земельної ділянки позивача ОСОБА_1

За цих обставин місцевий суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову за його недоведеністю. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Хустського районного суду від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 травня 2019 року.

Головуючий

Судді