Справа № 428/3218/18
Провадження № 22-ц/810/88/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Єрмакова Ю.В. (суддя-доповідач)

суддів - Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Луганського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області (суддя Журавель Т.С.)

від 10 грудня 2018 року

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_1

представник позивача - Якуніна Світлана Григоріївна

справа про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

В березні 2018 року ОСОБА_2 (позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову, зазначив, що з 17.01.2018 року батько позивача - ОСОБА_4 подарував йому квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . В даній квартирі зареєстровані позивач та відповідач, яка чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою, змінила замки та не дає йому ключі від квартири, вселила без його відома свого співмешканця.

Вказані обставини перешкоджають йому проживати у власній квартирі та користуватися

своєю власністю, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10грудня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 31.01.1997 року Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області), такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись з вказаним рішенням в січні 2019 року відповідач - ОСОБА_1 (скаржник) звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за необґрунтованістю.

Доводами апеляційної скарги є те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без встановлення фактичних обставин справи.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено норми ч. 8 ст. 83 ЦПК України, ч.2 ст.222 ЦПК України та в основу рішення суду покладено докази надані позивачем з порушенням строків та порядку надання доказів, передбачених ч.2,ч.4 ст. 83, ч.3, ч.4 ст. 91 ЦПК України.

Судом першої інстанції не досліджено та не підтверджено належними доказами наявність або відсутність заборгованості по оплаті комунальних послуг; не досліджувалися оригінали документів, що підтверджують набуття права власності позивачем; не встановлено фактичні обставини та домовленості за яких відповідач продовжувала проживати, сплачувати комунальні послуги, користуючись субсидією і після зміни власника квартири.

Також, на момент укладання договору дарування сторони були обізнані про проживаючих та зареєстрованих осіб в зазначеній квартирі, та позивач погодився на цих умовах прийняти в дар спірну квартиру, та за відсутності застережень в договорі дарування про зняття з реєстрації відповідача.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 24 січня 2019 року відкрито провадження по справі, сторонам по справі роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року справу було призначено до апеляційного розгляду.

Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Інтереси позивача в судовому засіданні представляв його представник (адвокат Якуніна С.Г.).

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що згідно копії договору дарування квартири серії НХМ №162377 від 17.01.2018 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до копії довідки Відділу адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку про склад сім`ї №18116 від 24.01.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 станом на 24.01.2018 року зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Також, 07.06.2018 року він звернувся до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області з заявою про надання допомоги потрапити до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , отримати від неї ключі та провести бесіду зі ОСОБА_1 на виконання вимог ЦК України.

Згідно листа Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області №16543/111/34/2018 від 06.07.2018 року позивачу повідомлено, що його звернення до Сєвєродонецького відділу поліції було зареєстровано до ЖЄО № 10437 від 07.06.2018 року і по ньому проведена необхідна перевірка. У зверненні та по результатам перевірки у ситуації, що склалася вбачаються цивільно-правові відносини які відносяться до компетенції суду. Також з громадянкою ОСОБА_1 проведено профілактичну бесіду у рамках компетенції поліції. Ознак кримінального правопорушення у викладеному факті не вбачаються, відомості до ЄРДР не вносились. Попередні заяви позивача були розглянуті згідно чинного законодавства.

Крім того, в суді першої інстанції в якості свідків були допитані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є батьками позивача та відповідача.

Вказані свідки підтвердили обставини щодо перешкод з боку відповідача стосовно користування позивачем своєю власністю, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , пояснивши, що відповідач дійсно змінила замки у вхідних дверях, в квартиру без згоди вселився її співмешканець.

17.01.2018 року ОСОБА_4 (свідок) подарував належну йому квартиру позивачу, але відповідач в квартиру позивача, який є її власником, не пускає, квартиру не звільняє та ключі від вхідних дверей не дає.

Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Окрім положень національного законодавства, питання також врегульовано Конвенцією про захист прав та основоположних свобод.

Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судом першої інстанції вірно були застосовані зазначені норми права у відповідності до виниклих правовідносин.

Також, при ухваленні рішення, суд вірно врахував пункт 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Згідно із ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, правовий порядок в Україні ґрунтується в тому числі на тому, що держава гарантує офіційне визнання і підтвердження права власності на те нерухоме майно, яке пройшло державну реєстрацію.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з 17.01.2018 року власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування є ОСОБА_2 (а.с. 11).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач є членом сім`ї колишнього власника та не є членом сім`ї позивача, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать його дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Поясненнями позивача, його представника та показами свідків підтверджується, що позивач та відповідач разом не проживають та спільне господарство не ведуть. Право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З урахуванням наведених обставин, у суду першої інстанції були підстави для задоволення позову та визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права стосовно порушення строків та порядку надання доказів, передбачених ч.2,ч.4 ст. 83, ч.3, ч.4 ст. 91 ЦПК України, тобто допиту свідків, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не вплинули на правильність прийнятого судом рішення, та не є підставою для скасування рішення суду.

При цьому, позивач в своїй позовній заяві посилався на зазначених свідків, як на осіб, які можуть підтвердити обставини, пов`язані зі зверненням до суду з вказаним позовом.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи скаржника про те, що судом не досліджено та не підтверджено належними доказами наявність або відсутність заборгованості по оплаті комунальних послуг; домовленості за яких відповідач продовжувала проживати, сплачувати комунальні послуги, користуючись субсидією і після зміни власника квартири; на момент укладання договору дарування сторони були обізнані про проживаючих та зареєстрованих осіб в зазначеній квартирі, та позивач погодився на цих умовах прийняти в дар спірну квартиру, та за відсутності застережень в договорі дарування про зняття з реєстрації відповідача, оскільки ці обставини в даному випадку не пов`язані з правом нового власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у будь-який час, виходячи з того, що будь - яких домовленостей з новим власником щодо користування вказаною квартирою, проживання в ній, судом першої інстанції встановлено не було.

Навпаки, судом першої інстанції встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача (власника квартири), а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Також не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що судом не досліджувалися оригінали документів, що підтверджують набуття права власності позивачем, оскільки ці обставини взагалі не оспорювались відповідачем в суді першої інстанції, сам факт того, що позивач є новим власником спірної квартири відповідачем не заперечувався, виходячи з відзиву на позовну заяву.

Крім того, в апеляційній інстанції була долучена довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 11.04.2019 року, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований тільки позивач - ОСОБА_2 .

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 10 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: