Провадження № 4-с/522/167/19
УХВАЛА

04 червня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі

головуючого судді - Домусчі Л.В.

за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за скаргою Приморської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення державного виконавця, заінтересована особа: старший державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м.Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Жорновий Павло Вікторович, боржник ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

До суду 20.12.2018 року надійшла скарга Приморської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення державного виконавця, заінтересована особа: старший державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м.Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Жорновий Павло Вікторович, боржник ОСОБА_1 .

В обґрунтування поданої скарги заявник посилався на те, що 25 вересня 2018 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м.Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №522/23230/15-ц, виданим Приморським районним судом м. Одеси 10.11.2016 року, про зобов`язання ОСОБА_1 привести у первинний стан реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно надбудованого другого поверху, площею 40 кв.м.. До заяви додано лист, згідно якого повідомлення щодо звільненням ПРА ОМР від сплати авансового внеску за здійснення виконавчих дій при реалізації нею делегованих повноважень. Між тим, вказували, що 28 вересня 2018 року державним виконавцем Жорновим П.В. було прийнято рішення про повернення виконавчого листа стягувачу без прийняття до виконання на підставі того, що райадміністрацією не надано підтвердження сплати авансового внеску. Зазначене повідомлення заявник отримав 10.12.2018 року, та не погоджуючись із такими діями та рішенням державного виконавця, звернувся до суду з дійсною скаргою.

Ухвалою суду від 26 грудня 2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду на 22.01.2019 року. 21.01.2019 року розгляд справи у зв`язку з неявкою сторін був відкладений на 18.04.2019 року. У зв`язку з перебуванням судді у відпустці 18.04.2019 року розгляд справи був відкладений на 28 травня 2019 року.

У судове засідання 28 травня 2019 року сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Жодних клопотань до суду не заявляли та заяв по суті скарги не надавали.

Суд враховує норми ЦПК України та вимоги закону й висновки ЕСПЛ щодо дотримання розумних строків розгляду справи.

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Точкою відліку переважно є момент звернення до національного суду з позовом, хоча цей момент може настати і раніше, наприклад, якщо судовому розгляду має передувати попередній обов`язковий розгляд справи адміністративним (виконавчим) органом (рішення у справі «Еркнер і Гофауер проти Австрії»).

Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 26 грудня 2018 року.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

У Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи № R(84) 5 від 28.02.1984 щодо принципів цивільного судочинства, направлених на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що судочинство зазвичай має складатися не більше, ніж з двох судових засідань: перше засідання має бути попереднім слуханням підготовчого характеру, а в ході другого засідання можуть досліджуватися докази, заслуховуватися доводи сторін і, якщо це можливо, ухвалюватися рішення.

З урахуванням викладеного, зважаючи за скороченні строки розгляду даної категорії справ, а також наявності належного сповіщення учасників справи, положень ч.2 ст. 450 ЦПК України, суд вважає за можливим розглянути справу по суті на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за відсутності нез`явившихся в судове засідання сторін та учасників розгляду справи.

У зв`язку з цим та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 04 червня 2019 року.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 25 вересня 2018 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м.Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №522/23230/15-ц, виданим Приморським районним судом м. Одеси 10.11.2016 року, про зобов`язання ОСОБА_1 привести у первинний стан реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно надбудованого другого поверху, площею 40 кв.м..

Також до заяви додано лист, адресований в.о. начальнику Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м.Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Саламаху В.В., згідно якого ПРА ОМР обґрунтувала відсутність необхідності сплати авансового внеску за здійснення виконавчих дій при реалізації нею делегованих повноважень.

28 вересня 2018 року старшим державним виконавцем Жорновим П.В. було прийнято рішення про повернення виконавчого листа стягувачу без прийняття до виконання на підставі того, що райадміністрацією не надано підтвердження сплати авансового внеску.

Зазначене повідомлення заявник отримав 10.12.2018 року, про що свідчить відмітка ПРА ОМР на супровідному листу від 28.09.2016 року.

Не погоджуючись із таким рішенням державного виконавця, заявник у встановлений строк 20.12.2018 року звернувся до суду з даною скаргою.

Даючи оцінку аргументам, наведеним у скарзі, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення скарги, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право заявника, як сторони виконавчого провадження, - стягувача на неупереджене, ефективне та своєчасне виконання державним виконавцем рішення Приморського районного суду від 01.06.2016 року у справі №522/23230/15-ц, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом п.2 ч.1 ст.3, ч.1 ст.5 Закону примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом ч.1 ст.4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно положень ч.1, п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, системний аналіз даних правових норм дозволяє дійти висновку про те, що державний виконавець, як визначений законом суб`єкт, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень, зобов`язаний здійснити дії з примусового виконання судового рішення не лише на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», але й відповідно до положень інших законів та нормативно-правових актів, а також у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом, керуючись при цьому принципами верховенства права, законності та обов`язковості виконання рішень.

Частиною 2 статті 26 Закону (в редакції станом на 28 вересня 2018 року) встановлено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника юридичної особи. Вказана стаття додатково визначає категорію рішень за якими стягувачі звільняються від сплати авансового внеску та коло осіб стягувачів, які також звільнені від сплати авансового внеску.

Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску.

Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про:

стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин;

обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;

відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи;

стягнення аліментів, заборгованості зі сплати аліментів, додаткових витрат на дитину, неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суми індексації аліментів, встановлення побачення з дитиною або усунення перешкод у побаченні з дитиною;

відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, особи з інвалідністю внаслідок війни, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

У разі виконання рішення Європейського суду з прав людини авансовий внесок не сплачується.

Авансовий внесок у виконавчому провадженні - це кошти, внесені стягувачем на окремий небюджетний рахунок, які використовуються виконавцем для організації та проведення виконавчих дій у спосіб та порядок, встановлений Міністерством юстиції України.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що кожен стягувач зобов`язаний здійснювати авансування витрат на проведення виконавчих дій саме по виконанню рішення, винесеного на його користь, окрім випадків коли згідно закону він звільнений від сплати авансового внеску. Авансування цих витрат є обов`язковим і здійснюється у два етапи: перший шляхом сплати авансового внеску при поданні заяви про примусове виконання рішення; другий шляхом додаткового авансування витрат виконавчого провадження у разі недостатності коштів авансового внеску для вчинення подальших виконавчих дій.

У разі порушення стягувачем вказаного обов`язку для нього наступають негативні наслідки:

- якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску при поданні виконавцеві виконавчого документа, то такий виконавчий документ повертається стягувачу без прийняття до виконання згідно п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону;

- якщо стягувач не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачених ст. 43 цього Закону, виконавчий документ також повертається стягувачу без подальшого виконання згідно п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону.

Закон України "Про виконавче провадження" не розкриває змісту поняття "державний орган", як і не наводить чіткий перелік державних органів, які звільняються від сплати авансового внеску у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби, у зв`язку із чим підлягають застосуванню положення інших нормативно-правових актів.

Так, згідно із абзацом п`ятим частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року № 1700-VII (надалі Закон № 1700-VII) державний орган - орган державної влади, в тому числі колегіальний державний орган, інший суб`єкт публічного права, незалежно від наявності статусу юридичної особи, якому згідно із законодавством надані повноваження здійснювати від імені держави владні управлінські функції, юрисдикція якого поширюється на всю територію України або на окрему адміністративно-територіальну одиницю.

Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України; місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Як передбачено частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (надалі Закон № 280/97-ВР), виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

За приписами статті 1 Закону № 280/97-ВР делеговані повноваження - повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад.

У відповідності до ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження:

1) надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності";

3) здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу;

6) вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування.

Згідно положення про Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради, затв. рішення Одеської міської ради від 26.04.2017р. № 1934-VII, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради (далі - Райадміністрація) є виконавчим органом Одеської міської ради та створюється нею з метою реалізації функцій місцевого самоврядування на території Приморського району міста Одеси згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

У відповідності до п.2.8 Положення, у галузі будівництва райадміністрація:

- готує проекти рішень виконкому про переведення дачних чи садових будинків у житлові будинки, які розташовані на території району;

- здійснює заходи щодо отримання інформації про замовника (власника) об`єкта будівництва, наявність передбачених чинним законодавством дозвільних документів щодо виконання підготовчих та (або) будівельних робіт за відповідним об`єктом будівництва, наявність майнових прав на земельну ділянку, на якій здійснюється виявлене будівництво, та відповідність виявленого на ній об`єкта будівництва цільового призначення такої земельної ділянки;

- здійснює заходи щодо виявлення на території району фактів самовільного будівництва або реконструкції та вирішує питання щодо знесення самочинно побудованих об`єктів або приведення самочинно реконструйованих об`єктів у первинний стан;

Таким чином, суд вбачає, що Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, вирішуючи спір щодо порушення законодавства в сфері будівництва та містобудування, діяла у межах повноважень, що згідно ст.ст. 1, 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» були делеговані державним органам виконавчої влади.

Згідно ч.3 ст.143 Конституції України, органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об`єкти державної власності.

Проаналізувавши вищенаведене, суд приходить до висновку, що під час прийняття здійснення дій з вирішення питання щодо знесення самочинно побудованих об`єктів або приведення самочинно реконструйованих об`єктів у первинний стан Приморська районна адміністрація Одеської міської ради здійснює делеговані повноваження та в розумінні Закону № 1404 є державним органом, у разі звернення якого до органів державної виконавчої служби щодо виконання рішення суду про зобов`язання відповідача привести приміщення у попередній стан авансовий внесок не стягується.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України в редакції станом на 15.12.2017, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 1статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії старшого державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Жорнового П.В., які полягали у винесенні оскаржуваного повідомлення від 28.09.2019 року про повернення виконавчого листа стягувачу без прийняття до виконання, є неправомірними, а відтак, таке слід скасувати та зобов`язати його прийняти до виконання виконавчий лист №522/23230/15-ц, виданий Приморським районним судом м. Одеси 10.11.2016 року, про зобов`язання ОСОБА_1 привести у первинний стан реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно надбудованого другого поверху, площею 40 кв.м..

При цьому, Конституційний Суд України рішенням від 15 травня 2019р. за скаргою ОСОБА_2 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404?VIII зі змінами.

Положення частини другої статті 26 Закону втратили свою чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 15 травня 2019 року.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 травня 2019р. за скаргою ОСОБА_2 наголошується, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 1291, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 1291 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Основного Закону України в аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у стягувача як особи, на користь якої ухвалене судове рішення, фінансової можливості сплатити авансовий внесок не повинна перешкоджати реалізації його права на виконання судового рішення, особливо коли боржником за цим рішенням є державний орган. У чинному правовому регулюванні має бути встановлений такий порядок сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, який забезпечив би в усіх випадках і за будь-яких умов повне й своєчасне виконання такого рішення та його обов`язковість.

Визначенням положеннями частини другої статті 26 Закону обов`язкової сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, як необхідної умови початку примусового виконання цього рішення органом державної виконавчої служби, покладено на цю особу фінансовий тягар забезпечувати функціонування впровадженої державою системи виконання судових рішень, що не гарантує доступу для кожної такої особи до вказаної системи, отже, не забезпечує в усіх випадках і за будь-яких умов повного та своєчасного виконання цього рішення, його обов`язковості.

Конституційний Суд України наголосив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1Конституції України.

Виходячи із вищевикладеного, суд вважає що посилання скаржника на рішення Конституційного Суду України в даному випадку є недоречним оскільки воно набуло законної сили 15.09.2019р., а повернення виконавчого документу відбулось раніше 28.09.2018р. що протиріч п.3 ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження».

Керуючись ст.ст. 11-13, 89, 95, 223, 247, 258, 260-261, 351-354, 447-453 ЦПК України, ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», суд,

у х в а л и в:

Скаргу Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 грудня 2018 року - задовольнити.

Визнати неправомірними та скасувати повідомлення старшого державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Жорнового Павла Вікторовича про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 28 вересня 2018 року, постановлене за розглядом заяви щодо примусового виконання виконавчого листа №522/23230/15-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 10.11.2016 року, про зобов`язання ОСОБА_1 привести у первинний стан реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно надбудованого другого поверху, площею 40 кв.м..

Зобов`язати старшого державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Жорнового Павла Вікторовича прийняти до виконання виконавчий лист №522/23230/15-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 10.11.2016 року, про зобов`язання ОСОБА_1 привести у первинний стан реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно надбудованого другого поверху, площею 40 кв.м..

Роз`яснити державному виконавцю, що гідно ч.1 ст.453 ЦПК України, про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 04.06.2019р.

Суддя Л.В. Домусчі