ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року

м.Суми

Справа №591/3265/18

Номер провадження 22-ц/816/1308/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція» - Зацепіна Віктора Сергійовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 грудня 2018 року в складі судді Кривцової Г.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 29 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція» про стягнення заробітної плати, скасування наказу, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.

Вимоги позову обґрунтовано тим, що 30 березня 2018 року її було звільнено з посади заступника директора філії Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Проте, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України у день звільнення відповідач не провів з нею розрахунок по заробітній платі.

Зокрема, позивач вважала, що відповідач безпідставно не виплатив їй:

- надбавку за складність та напруженість у роботі в повному обсязі з листопада 2017 року по березень 2018 року, встановлену на постійній основі наказом № 2 від 19 січня 2017 року;

- надбавку за високі досягнення у праці в повному обсязі з листопада 2017 року по березень 2018 року, встановлену на постійний основі наказом № 3 від 19 січня 2017 року;

- премію за листопад 2017 року в повному обсязі згідно наказу № 107 від 29 листопада 2017 року;

- премію за грудень 2017 року в повному обсязі згідно наказу № 123 від 28 грудня 2017 року;

- премію за січень 2018 року;

- повну суму вихідної допомоги при скороченні.

При цьому, вона зазначила, що наказом від 19 січня 2018 року за № 7 відповідач визнав такими, що втратили чинність накази за №№ 2 та 3 від 19 січня 2017 року, якими були встановлені надбавки у розмірі 50 % посадового окладу за високі досягнення у праці, виконання особливо важливої роботи (на строк її виконання) та за складність, напруженість у роботі. Позивач вважала вказаний наказ незаконним, так як скасування вищезазначених надбавок передбачено виключно в разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни. Оскільки порушень трудової дисципліни з її боку вчинено не було, як і інших погіршень у роботі також, тому у відповідача не було підстав для скасування вказаних наказів. Крім того, як вказала позивач, скасувавши вказані накази, відповідач, тим самим, змінив діючі умови праці, про запровадження яких її не було попереджено за 2 місяці.

Також позивач послалась на те, що відповідач безпідставно не нараховував їй премії, як члену і секретарю тендерного комітету у розмірі 50 % посадового окладу за фактично відпрацьований час за листопад, грудень 2017 року та за січень 2018 року, що передбачено спільним рішенням профкому та адміністрації НКТУ про внесення змін та доповнень до колективного договору НКТУ на 2012-2013 роки від 22 жовтня 2015 року та Додатковою угодою № 1 до Колективного договору Національної телекомпанії України на 2012-2013 роки.

Окрім цього, зазначаючи, що станом на день звернення до суду з даним позовом відповідач не провів з нею розрахунок у повному обсязі, а також не виплатив вихідну допомогу у повному розмірі, тому позивач просила суд стягнути з відповідача вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Також позивач вказувала, що незаконними діями відповідача їй була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок невиплати їй всіх належних сум у день звільнення, втрати нормальних життєвих зв`язків, що потребує від неї додаткових зусиль для організації її життя.

Посилаючись на вказані обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд:

- визнати незаконним наказ від 19 січня 2018 року за № 7 та скасувати його;

- стягнути з відповідача на її користь безпідставно невиплачену заробітну плату (надбавки за складність і напруженість у роботі, за високі досягнення у праці та разові премії) в загальному розмірі 37547 грн 32 коп.; вихідну допомогу при звільненні у розмірі 27135 грн 23 коп.;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2018 року по 10 липня 2018 року у розмірі 89175 грн 22 коп. та з 11 липня 2018 року по день ухвалення судом рішення;

- стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 грудня 2018 року та додатковим рішенням цього ж суду від 16 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 7 від 19 січня 2018 року, виданий Публічним акціонерним товариством «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 26443 грн 58 коп., недоплачену вихідну допомогу у сумі 12639 грн 27 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2018 року по 10 липня 2018 року у сумі 40000 грн, а також моральну шкоду у сумі 1000 грн і судовий збір в розмірі 1762 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць.

Вказане рішення суду сторони оскаржили в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить частково скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до дня ухвалення судового рішення в сумі 201282 грн 90 коп.; стягнути 784 грн 48 коп. премії, як члену тендерного комітету за січень 2018 року; стягнути донараховану, але фактично не виплачену премію за листопад 2017 року у сумі 205 грн 93 коп. та за грудень 2017 року у сумі 1235 грн 55 коп. та надбавку за високі досягнення у праці за грудень 2017 року у сумі 1441 грн 48 коп., а всього 2882 грн 96 коп.; а також стягнути надбавки за складність і напруженість у роботі згідно щомісячних наказів відповідача у загальній сумі 8854 грн 78 коп. В іншій частині рішення суду позивач просить залишити без змін.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не урахував обставин того, що до посадових обов`язків позивача не входило бути членом тендерного комітету. Обов`язки секретаря тендерного комітету були покладені на неї наказом керівника ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» від 24 січня 2017 року за № 31. Відтак, на думку позивача, керівник філії ПАТ НСТУ «Сумська регіональна дирекція» не мав повноважень щодо скасування обов`язкової премії членам тендерного комітету. За таких обставин, позивач вважає, що оскільки вона була постійним членом комітету з конкурсних торгів філії до 12 лютого 2018 року, тому мала право на отримання премії за січень 2018 року у розмірі 50 % посадового окладу за фактично відпрацьований час, що становить 784 грн 48 коп. При цьому, вважає, що нарахування та виплата премії регулюється спільним рішенням профкому та адміністрації НТКУ щодо внесення змін та доповнень до колективного договору НТКУ на 2012-2013 роки від 22 жовтня 2015 року та додатковою угодою № 1 до колективного договору.

Також позивач вказала, що суд першої інстанції не надав правової оцінки тому факту, що відповідач 10 липня 2018 року нарахував та сплатив їй заборгованість по заробітній платі, в тому числі і кошти, як виявлену помилку у недонарахуванні премій як члену тендерного комітету за листопад - грудень 2017 року, так як неправильно взяв для розрахунку кількість фактично відпрацьованих днів за вказані місяці. Отже, з огляду на те, що відповідач станом на 10 липня 2018 року не виявив помилку і не донарахував заборгованість по надбавкам за складність та напруженість та за високі досягнення у праці, що підтверджено рішенням суду, тим самим, він не провів з нею повного розрахунку, у зв`язку з чим 10 липня 2018 року не можна вважати днем фактичного розрахунку. При цьому, як вважає позивач, відповідач безпідставно у липні 2018 року провів перерахунок, відрахувавши від належних їй сум без її згоди кошти у сумі 1441 грн 48 коп.

Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції не врахував обставини того, що наказами відповідача їй були встановлені ще й інші додаткові надбавки та премії, внаслідок чого вона не отримала вказаних коштів на суму 8854 грн 78 коп.

Позивач послалась і на те, що рішенням суду першої інстанції на її користь був стягнутий середній заробіток не за весь час затримки розрахунку при звільненні, вказуючи тільки за період з 01 квітня 2018 року по 10 липня 2018 року, а не на день ухвалення судового рішення.

В апеляційній скарзі ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

При цьому, зазначило, що наказ від 19 січня 2018 року за № 7, яким були скасовані надбавки до посадових окладів позивача, був прийнятий за результатами її роботи у відповідний період, враховуючи фактор погіршення якості виконуваної нею роботи. Також відповідач зауважив, що надбавки за інтенсивність праці та за високі досягнення у праці не належать до обов`язкових відповідно до чинного законодавства України, тому про таке рішення попереджати працівника, на думку відповідача, заздалегідь не обов`язково.

Що стосується позовних вимог в частині нарахування і виплати премій, то відповідач зауважив, що пункт 2.1 розділу ІІ Положення про преміювання працівників колективного договору Національної суспільної телерадіокомпанії України на 2012-2012 роки застосовується до працівників, які входять до постійно діючого комітету з конкурсних торгів та які безпосередньо виконують процедури закупівлі товарів, робіт і послуг за рахунок державних коштів. У той же час, у філії ПАТ «НСТУ» «Сумська РД» діє інший колегіальний орган - тендерний комітет. Також він вказав, що у січні-лютому 2018 року позивач безпосередньо не виконувала робіт, пов`язаних з оформленням і проведенням тендерних процедур закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок державних коштів. Крім того, зауважено, що враховуючи обставини того, що до посадових обов`язків позивача належало проведення процедури закупівель (переговорні, відкриті торги тощо) за державні кошти та в системі «Прозоро», а також оформлення відповідних документів у друкованому й електронному вигляді, тому відповідач вважає, що відсутні підстави для доплати позивачу у вигляді премії за виконання нею своїх посадових обов`язків.

Також відповідач не погодився з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наголосивши, що позивач безпосередньо не зверталась до відповідача з вимогою про проведення розрахунку, тому помилки при нарахуванні заробітної плати були виявлені відповідачем лише після надходження позовної заяви. До того ж, повний розрахунок з позивачем був проведений 10 липня 2018 року, тому на думку відповідача, відсутній предмет спору.

Від позивача ОСОБА_1 в установлений судом строк надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція», в якому вона вважає подану відповідачем апеляційну скаргу необґрунтованою з мотивів, викладених в її позовній заяві та в апеляційній скарзі.

Від відповідача ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція» відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 про задоволення її апеляційної скарги і відхилення апеляційної скарги відповідача та пояснення представника відповідача Зацепіна В.С. про задоволення саме їх апеляційної скарги, а не апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а відповідача - відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 01 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1 була прийнята у порядку переведення на посаду заступника директора виконавчого (директора філії) філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція», а з 18 липня 2017 року займала посаду заступника директора філії (директора виконавчого філії) в філії Національної телерадіокомпанії України «Сумська регіональна дирекція».

Наказом менеджера філії від 27 березня 2018 року за № 8-к ОСОБА_1 звільнена із займаної посади з 30 березня 2018 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 12, 32).

Відповідно до штатного розпису, затвердженого 01 березня 2017 року, заступнику директора філії (директора виконавчої філії) ОСОБА_1 затверджено посадовий оклад у розмірі 8237 грн (т. 1, а.с. 13).

Наказом директора філії від 19 січня 2017 року за № 2 позивачу було встановлено надбавку за складність, напруженість в роботі в розмірі 50 % посадового окладу з 19 січня 2017 року (т. 1, а.с. 20).

На підставі наказу від 19 січня 2017 року за № 3 за високі досягнення в праці позивачу було встановлено надбавку в розмірі 50 % посадового окладу з 19 січня 2017 року (т. 1, а.с. 21).

За виконання великого обсягу робіт у стислі строки, якісного та вчасного виконання покладених обов`язків з проведення та оформлення тендерних процедур закупівель товарів, робіт та послуг за державні кошти, ураховуючи функціональне навантаження членів тендерного комітету та особистий внесок у виконання виробничих завдань, керуючись Додатковою угодою №1 до Колективного договору та Спільним рішенням про внесення змін та доповнень до Колективного договору від 22 жовтня 2015 року, працівників тендерного комітету, у тому числі секретаря тендерного комітету Четвертак Л.В. було премійовано за фактично відпрацьований час: у листопаді 2017 року - у розмірі 40 % посадового окладу, у грудні 2017 року - у розмірі 50 % посадового окладу, що підтверджується відповідними наказами від 29 листопада 2017 року за № 107 та від 28 грудня 2017 року за № 123 (т. 1, а.с. 30, 31).

12 січня 2018 року менеджер філії Такул О.В. видав наказ за № 5, яким з 18 грудня 2018 року визнано такими, що втратили чинність накази про введення надбавок від 19 січня 2017 року за № 2 та № 3, з яким позивач була ознайомлена 19 січня 2018 року в присутності працівників відповідача та висловила свою незгоду з цим наказом, а також зауважила про порушення вимог ст. 32 КЗпП України щодо зміни істотних умов правці та попередження про такі зміни за два місяці (т. 1, а.с. 27).

Наказом менеджера філії Такула О.В. від 19 січня 2018 року за № 5 визнано таким, що втратив чинність наказ № 5 від 12 січня 2018 року (т. 1, а.с. 28).

Крім того, того ж дня, тобто 19 січня 2018 року, менеджером філії Такулом О.В. було видано інший наказ за № 7, яким з 19 січня 2018 року визнано такими, що втратили чинність накази від 19 січня 2017 року за № 2 та № 3 (т. 1, а.с. 29). Того ж дня позивач була ознайомлена із вказаним вище наказом під підпис, зазначивши про порушення щодо неї ч. 3 ст. 32 КЗпП України про необхідність попередження про зміну істотних умов оплати праці не пізніше, ніж за два місяці.

Відповідно до платіжного доручення від 10 липня 2018 року за № 96 відповідач перерахував позивачу кошти для виплати зарплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2018 року по 10 липня 2018 року у сумі 26224 грн 87 коп., без урахування суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору (т. 1, а.с. 76, 77, 78).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача надбавки за складність і напруженість у роботі та надбавки за високі досягнення у праці за період з листопада 2017 року по березень 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що вказані надбавки є складовими заробітної плати, вони були встановлені на постійній основі відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 та умов колективного договору НТКУ, тому відповідач не мав підстав для їх невиплати позивачу або скасування цих надбавок без передбачених законом підстав. Оскільки відповідач не довів, що в період з грудня 2017 року по березень 2018 року позивач несвоєчасно виконувала завдання, погіршилась якісь її роботи або вона порушувала трудову дисципліну, тому суд дійшов висновку про безпідставність невиплати позивачу таких надбавок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення премії за фактично відпрацьований час за роботу в тендерному комітеті, суд першої інстанції установивши, що позивачу на підставі наказів від 29 листопада 2017 року за № 107 та від 28 грудня 2017 року за № 123 за виконання покладених обов`язків з проведення та оформлення тендерних процедур закупівель товарів, робіт та послуг за державні кошти у листопаді 2017 року було виплачено премію у розмірі 40 % посадового окладу, а у грудні 2017 року - у розмірі 50 % посадового окладу, послався на відсутність для цього підстав. Що стосується позовних вимог про преміювання позивача за роботу в тендерному комітеті за січень 2018 року, то суд дійшов висновку, що позивач безпосередньо не виконувала у січні 2018 року робіт, пов`язаних з проведенням і оформленням тендерних процедур закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок державних коштів, оскільки згідно наказу від 02 січня 2018 року перестала виконувати обов`язки секретаря тендерного комітету, а наказом від 12 лютого 2018 року її було виключено із складу тендерного комітету.

Крім того, не погодившись з розрахунком середньоденної заробітної плати позивача, наданого останньою та відповідачем, суд першої інстанції навів власний розрахунок, стягнувши, таким чином, різницю невиплаченої позивачу вихідної допомоги при звільненні.

Також, установивши факт несвоєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні, суд першої інстанції стягнув з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2018 року по 10 липня 2018 року, тобто як вказав суд, по день фактичного розрахунку. При цьому, при визначенні розміру компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд враховував його розмір порівняно з розміром заборгованості по заробітній платі, застосувавши принципи розумності, справедливості та співмірності.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок необґрунтованих дій відповідача позивач зазнала моральних страждань, які виразились в негативних душевних хвилюваннях, нервовому перенапруженні, стресі, що потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, відновленні порушених прав, тому з урахуванням вимог розумності і справедливості визначив її у розмірі 1000 грн.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції послався на їх необґрунтованість.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 2, 3 статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до змісту статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата (це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Крім того, вимогами статті 116 КЗпП України передбачено, що При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 7, 8 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за № 13 роз`яснив, що оскільки відповідно до ст.97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з`ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.

Слід також враховувати, що умови та розмір оплати праці працівників установ і організацій, які фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Підпунктом 2 а) пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 30 серпня 2002 року за № 1298, установлено наступні надбавки працівникам: у розмірі до 50 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати, тарифної ставки):

- за високі досягнення у праці;

- за виконання особливо важливої роботи (на строк її виконання);

- за складність, напруженість у роботі.

Граничний розмір зазначених надбавок для одного працівника не повинен перевищувати 50 відсотків посадового окладу. Таке обмеження не поширюється на працівників національних закладів (установ).

У разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни зазначені надбавки скасовуються або зменшуються.

Про аналогічне йдеться також у Колективному договорі НТКУ (т. 1, а.с. 15-19).

Таким чином, установивши обставини того, що надбавки за складність та напруженість у роботі та за високі досягнення у праці були встановлені позивачу на підставі наказів директора філії НСТУ «Сумська регіональна дирекція» від 19 січня 2017 року за № 2 та № 3, які, в свою чергу, були прийняті відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року за № 1298 та Колективного договору НТКУ, є складовими заробітної плати, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не мав підстав для їх невиплати позивачу або скасування цих надбавок, ураховуючи, що останнім не доведено обставин того, що за період з листопада 2017 року по березень 2018 року позивач несвоєчасно виконувала завдання, погіршилась якість її роботи або вона порушувала трудову дисципліну.

У зв`язку із зазначеним, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про погіршення якості роботи позивача за спірний період, оскільки вони не підтверджені належними і допустимими доказами.

Що стосується рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення премії у розмірі 50 % посадового окладу за виконання робіт, пов`язаних з проведенням і оформленням тендерних процедур закупівель товарів, робіт і послуг, то колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Зокрема, пунктом 2.1 розділу ІІ Положення про преміювання працівників Національної телекомпанії України Колективного договору Національної телерадіокомпанії України на 2012-2013 роки (зі змінами, внесеними додатковою угодою №1 від 04.09.2012) передбачено, що працівникам, які входять до постійно діючого комітету з конкурсних торгів та які безпосередньо виконують роботи пов`язані з проведенням і оформленням тендерних процедур закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок державних коштів, щомісячна премія, за виконання державного контракту на виконання державного замовлення на обсяги телевізійного мовлення (за виконання загального або власного обсягу мовлення державного контракту) згідно із встановленими коефіцієнтами трудової участі відповідного місяця та за фактично відпрацьований час, збільшується на 50 % від загального розміру виробничої премії передбаченої в цьому розділі. У разі відсутності у відповідному місяці преміювання за виконання державного контракту на виконання державного замовлення на обсяги телевізійного мовлення (за виконання загального або обсягу мовлення державного контракту) всім працівникам, що входять до постійно діючого комітету з конкурсних торгів за рахунок спеціального фонду виплачується премія у розмірі 50 % від посадового окладу за фактично відпрацьований час.

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що станом до 02 січня 2018 року позивач займала посаду секретаря тендерного комітету і відповідно до наказів відповідача від 29 листопада 2017 року за № 107 та від 28 грудня 2017 року за № 123 за виконання великого обсягу робіт у стислі строки, якісного та вчасного виконання покладених обов`язків з проведення та оформлення тендерних процедур закупівель товарів, робіт та послуг за державні кошти, ураховуючи функціональне навантаження членів тендерного комітету та особистий внесок у виконання виробничих завдань, керуючись Додатковою угодою №1 до Колективного договору та Спільним рішенням про внесення змін та доповнень до Колективного договору від 22 жовтня 2015 року, працівників тендерного комітету, у тому числі секретаря тендерного комітету - позивача ОСОБА_1 було премійовано за фактично відпрацьований час: у листопаді 2017 року - у розмірі 40 % посадового окладу, у грудні 2017 року - у розмірі 50 % посадового окладу (т. 1, а.с. 30, 31), тобто, позивача було премійовано за виконання роботи у тендерному комітеті.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача премії у розмірі 50 % посадового окладу за січень 2018 року з огляду на те, що вона з 02 січня 2018 року перестала виконувати обов`язки секретаря, а наказом від 12 лютого 2018 року її взагалі було виключено зі складу тендерного комітету, у зв`язку з чим колегія суддів критично відноситься до доводів позивача в зазначеній частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги позивача про те, що вона у січні 2018 року виконувала певну роботу в тендерному комітеті, то колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до посадової інструкції заступника директора (директора виконавчої філії) ОСОБА_1 , затвердженої 01 жовтня 2015 року, як і посадової інструкції заступника директора філії (директора виконавчого філії) ОСОБА_1 , затвердженої директором філії 19 січня 2017 року, з якою позивач була ознайомлена, що вбачається з її підпису (т. 2, а.с. 120-123), до посадових обов`язків позивача належало проведення процедури закупівель за державні кошти та в системі «Прозоро» та оформлення відповідних документів у друкованому та електронному вигляді (відповідальний секретар комітету), а тому, на думку колегії суддів, у даному випадку такі обов`язки належали до її трудової функції, тому вона виконувала свої безпосередні обов`язки, за які отримувала відповідну заробітну плату.

В даному випадку колегія суддів бере до уваги наданий доказ у вигляді завіреної копії посадової інструкції позивача, затвердженої 19 січня 2017 року, так як клопотання позивача від 16 травня 2019 року про витребування оригіналу вказаного документа судом не було задоволено, ураховуючи відсутність для цього підстав, тому виходячи з вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України колегія суддів вважає можливим взяти вказаний доказ до уваги.

Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно не стягнув на її користь частину премії за листопад та за грудень 2017 року, то вони не заслуговують на увагу, так як свідок ОСОБА_4 , яка працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера підтвердила, що вказані кошти були виплачені позивачу станом на 10 липня 2018 року, чого позивач не спростувала.

Що стосується доводів апеляційної скарги позивача на невиплату їй надбавки до зарплати в сумі 8854 грн 78 коп., то вони не знайшли свого підтвердження матеріалами справи і є голослівними, не доведеними позивачем.

Колегія суддів погоджується також з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача різниці недонарахованої позивачу при звільненні суми вихідної допомоги, так як відповідач при її обрахунку та виплаті безпідставно не врахував надбавки до посадового окладу, які належать до виплати позивачу. При цьому, не погодившись з розрахунком розміру середньоденної заробітної плати сторін, суд першої інстанції здійснив власний розрахунок, який сторонами не спростований.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 1441 грн 48 коп. з посиланням на те, що вказана сума була утримана із заробітної плати позивача як помилка, допущена при проведенні розрахунку зарплати, з огляду на наступне.

Про утримання вказаної суми із зарплати позивача станом на 10 липня 2018 року підтвердив і відповідач.

Вичерпний перелік підстав, які дають право роботодавцю проводити відрахування із заробітної плати працівника для покриття заборгованості підприємству визначені статтею 127 КЗпП України.

Відповідно до частини 2 статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за № 13, до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо.

За наявності у власника права здійснювати відрахування із заробітної плати працівника з метою повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, він може видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку з дня виплати неправильно обчисленої суми. Для відрахування таких сум згода працівника не потрібна. Його заперечення також не можуть перешкоджати відрахуванню.

Пропуск зазначеного строку означає неможливість не тільки видання наказу (розпорядження) про відрахування із заробітної плати, але й стягнення суми заборгованості працівника перед підприємством взагалі, оскільки власник у цьому випадку позбавлений права звернутися з позовом до суду.

Однак, матеріалами справи доведено і відповідачем не спростовуються обставини того, що встановивши у липні 2018 року, що кошти в сумі 1441 грн 48 коп. за січень 2018 року були нараховані і сплачені позивачу у січні 2018 року помилково, відповідач самостійно у липні 2018 року провів відрахування вказаної суми під час корегування належних позивачу до виплати сум, що суперечить вимогам чинного трудового законодавства.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що вказана сума заробітної плати підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, ураховуючи також і обставини того, що матеріали справи не містять даних про видачу відповідачем відповідного наказу про відрахування вказаних сум, а згода на проведення такого відрахування у позивача отримана не була, так як відрахування вказаної суми відповідач провів більше, ніж через місяць з дня виплати неправильно обчисленої суми. Отже, висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині є помилковим, а доводи апеляційної скарги позивача в зазначеній частині заслуговують на увагу.

Крім того, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині вирішених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з наступних підстав.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, установивши обставини того, що відповідач провів розрахунок з позивачем 10 липня 2018 року, але не в повному обсязі, так як безпідставно стягнув 1441 грн 48 коп., суд першої інстанції помилково стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні лише до 10 липня 2018 року, не врахувавши, що порушення трудових прав позивача тривало до дня фактичного розрахунку, тобто, до дня ухвалення судового рішення, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача в зазначеній частині щодо зворотнього не заслуговують на увагу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що визначаючи розмір середнього заробітку, суд першої інстанції не врахував факт добровільної сплати відповідачем 10 липня 2018 року середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 32298 грн 46 коп. (т. 1, а.с. 76, 77, 78), не зменшивши, тим самим, вказаний розмір середнього заробітку на суму сплачених відповідачем грошових коштів.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вказаної позовної вимоги, що є підтвердженням того, що доводи апеляційної скарги позивача в зазначеній частині підлягають задоволенню.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з розміру середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 1105 грн 95 коп., кількості робочих днів за період з 01 квітня 2018 року по 20 грудня 2018 року, тобто, по день фактичного розрахунку, що становить 182 робочих днів, а також ураховує добровільно сплачену відповідачем суму середнього заробітку у розмірі 32298 грн 46 коп.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2018 року по 20 грудня 2018 року становить 168984 грн 44 коп. та розраховується наступним чином: (1105,95 грн * 182 робочих днів - 32298,46 грн).

Разом з тим, ураховуючи обставини того, що позовні вимоги задоволені частково і частка задоволених позовних вимог становить 69 % від заявлених позивачем позовних вимог, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком та розміром задоволених позовних вимог в частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, а також з огляду на те, що відповідач частково сплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, частково усунув порушені права позивача у добровільному порядку, колегія суддів вважає за необхідне зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 60000 грн, так як вказана сума стягнення середнього заробітку є пропорційною задоволеним позовним вимогам.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 1441 грн 48 коп. та в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з порушенням норм матеріального і процесуального права, так як висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи, тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 1441 грн 48 коп. необхідно скасувати і ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму безпідставно відрахованої заробітної плати, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку - змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 60000 грн.

Отже, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч. 1 п.п. 1, 3, 4; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 грудня 2018 року в даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 1441 грн 48 коп. - скасувати і ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 1441 грн 48 коп.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 грудня 2018 року в даній справі в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасувати.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Сумська регіональна дирекція» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 60000 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 грудня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 травня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: В.І. Криворотенко

О.І. Собина