ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/8962/17

Провадження № 22-ц/818/933/19

23 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретарів судового засідання Гуржій І.В., Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Управління комунального майна та приватизації виконавчого комітету Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ,

інші учасники справи:

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суд апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 22 листопада 2018 року о 15 годині 01 хвилина у складі судді Погасій О.Ф., -

УСТАНОВИВ:

13 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, після остаточного уточнення якого у листопаді 2017 року (т.1 а. с. 146-150) просив визнати протиправним та скасувати наказ № 224-Ц1 від 17 березня 2015 року відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації в частині приватизації квартири АДРЕСА_1 (надалі Квартира) ОСОБА_2 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на Квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 ; скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяни Владиславівни про державну реєстрацію права власності на Квартиру за ОСОБА_4 ; витребувати в ОСОБА_4 спірну Квартиру.

В обґрунтування позову посилався на те, що він з батьком ОСОБА_2 були наймачами Квартири згідно рішення виконавчого комітету Московської районної в місті Харкові ради № 97/4 від 25 березня 2008 року. Наприкінці 2014 року позивач виїхав до Польщі на заробітки. Повернувшись додому ОСОБА_1 дізнався, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.02.2015 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_2 , його було визнано таким, що втратив право користування Квартирою і знято з реєстраційного обліку. Ухвалою цього ж суду від 22.04.2015 заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 22.02.2015 року скасовано, а 27.10.2015 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду, у зв`язку з неодноразовою неявкою позивача в судове засідання. Після визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування Квартирою, ОСОБА_2 скористався своїм правом на приватизацію та одержав у власність всю Квартиру. Розпорядженням № АДРЕСА_3 1 від 17.03.2015 року відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Квартиру було передано у власність ОСОБА_2 , чим порушено права позивача на приватизацію об`єкта в державному житловому фонді. У зв`язку із цим свідоцтво про право власності на Квартиру на ім`я ОСОБА_2 , видане на підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації, має бути визнано недійсним. 30 березня 2015 року ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу продав Квартиру ОСОБА_4 , від імені якого діяла його мати ОСОБА_3 . Спірна квартира вибула з володіння позивача поза його волею, тому він має право на витребування майна.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року позовна вимога ОСОБА_1 про витребування квартири за його заявою була залишена без розгляду (т.2 а.с. 16).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано розпорядження № 224-Ц1 від 17.03.2015 року відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації виконавчого комітету Харківської міської ради в частині приватизації ОСОБА_2 Квартири. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на Квартиру на ім`я ОСОБА_2 . В іншій частині позов залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 гривень.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року, яким ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право користування Квартирою скасоване, а позов ОСОБА_2 залишено без розгляду. Таким чином на час приватизації Квартири ОСОБА_1 не втрачав права користування жилим приміщенням та реєстрацію, проживав в спірній квартирі у якості члена сім`ї наймача. Тому приватизацію проведено з порушенням законодавства, оскільки згоди на оформлення квартири у власність ОСОБА_2 ОСОБА_1 не надавав, заяву про приватизацію квартири не підписував. У задоволенні позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності відмовлено, оскільки вказана реєстрація проведена на підставі договору купівлі-продажу, який недійсним у встановленому законом порядку не визнаний.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (т.2 а.с. 102-105) просить рішення суду скасувати в частині залишення без задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за малолітнім ОСОБА_4 та ухвалити нове рішення про задоволення йієї позовної вимоги. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що скасування незаконної приватизації тягне за собою визнання недійсними подальших правочинів з приватизованим майном. Свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_2 , на підставі якого він уклав договір купівлі-продажу квартири, визнане недійсним, тому і державну реєстрацію належить скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 проти її задоволення заперечувала, посилалася на те, що держана реєстрація права власності здійснюється на підставі, зокрема, нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Оскільки договір купівлі-продажу недійсним не визнаний, ОСОБА_1 не оскаржувався, підстави для скасування державної реєстрації права власності відсутні.

З апеляційною скаргою на рішення суду також звернулася ОСОБА_6 , діючи від імені ОСОБА_4 Посилається на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Посилається на те, що ОСОБА_2 у справі про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування Квартирою, не заперечував, що останній з 2011 року спірним житловим приміщенням не користувався, не цікавився, виїхав. Наявність в особи реєстрації не може бути підставою для визнання за ним права користування житловим приміщенням. Право на участь ОСОБА_1 у приватизації Квартири не доведено. Задовольняючи позов, суд порушив права нового власника Квартири, малолітнього ОСОБА_4

ОСОБА_7 ., який діє в інтересах ОСОБА_1 , проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 у відзиві заперечує. Посилається на те, що матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 було неправомірно позбавлено права користування Квартирою. На час розгляду справи він зареєстрований у Квартирі. Приватизація Квартири відбулось за довіреністю в той час, коли ОСОБА_2 перебував у безпорадному стані у лікарні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради посилається на те, що законодавством не передбачено обов`язку приватизаційного органу перевіряти законність документів, поданих заявником. Приватизація Квартири була здійснена уповноваженим органом за заявою дієздатної особи, яка не втратила права на проживання у Квартирі. На той час даних про реєстрацію у Квартирі інших членів родини наймача в органу приватизації не було. Просить суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення за результатом розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, відзивів на них в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_3 підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету районної Ради народних депутатів № 79/33 від 05.05.1992 Квартиру було виключено зі складу службової житлової площі, визнано ОСОБА_8 наймачем Квартири зі складом сім`ї: ОСОБА_2 син, ОСОБА_1 онук (т.1 а.с. 83).

Рішенням виконавчого комітету Московської районної в м. Харкові ради від 25.03.2008 № 97/4 у зв`язку зі смертю ОСОБА_9 наймачем квартири визнано ОСОБА_2 зі складом сім`ї ОСОБА_1 син наймача (т.1 а.с. 82).

Згідно копії паспорта ОСОБА_1 та Довідки про реєстрацію місця проживання особи Харківської міської ради № 04-09-11/4520-17 від 17.10.2017 з 03.02.1997 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 8-9, 85).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.02.2015 у справі № 643/1913/15-ц за позовом ОСОБА_2 було визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування Квартирою, знято його з реєстраційного обліку за вказаною адресою (т.1 а.с.4). Суд виходив з того, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу Квартирою не користується, з 2011 року із Квартири виїхав.

Згідно із статтями 1, 3, 8 Закону України № 2482-XII від 19.06.1992 «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію приміщення виникає у осіб, які постійно мешкають у приміщенні, а передача приміщень здійснюється державними органами на підставі звернення таких осіб.

Розпорядженням відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації № 224-Ц1 від 17.03.2015 Квартира була передана ОСОБА_2 . у приватну власність (т.1 а.с. 139). В цей же день було видане свідоцтво про право власності на Квартиру реєстраційний № НОМЕР_1 Ц1 від 17.03.2015 р на ім`я ОСОБА_2 (т.1 а.с.141).

Приватизація житлового приміщення була здійснена на підставі заяви на приватизацію, довідки про склад сім`ї та займані приміщення, оформлених дільницею № 38 КП «Жилкомсервіс», рішення виконкому № 97/4 від 25.03.2008 та рішення Московського районного суду м. Харкова від 20.02.2015 у справі № 643/1913/15-ц (т.1 а.с. 7).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.04.2015 заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20.02.2015 було скасоване за заявою представника ОСОБА_1 , справу призначено до судового розгляду (т.1 а.с.5).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.10.2015 позов ОСОБА_2 у цивільній справі № 643/1913/15-ц про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування Квартирою, залишено без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача у судове засідання (т.1 а.с.6).

Під час розгляду дійсної цивільної справи ОСОБА_2 подав заяву про визнання позовних вимог. Заяву обґрунтував тим, що наприкінці 2014 року ОСОБА_1 поїхав працювати в іншу країну, і ОСОБА_2 . залишився проживати один. У 2015 році він потрапив до лікарні. З лікарні його забрала ОСОБА_3 , яка повідомила, що піклуватиметься про нього і допоможе одужати. Події того часу заявник не пам`ятає чітку. Але деякий час по цьому ОСОБА_2 прокинувся на АДРЕСА_5 , у нього зникли документи, гроші, у Квартирі почали проживати сторонні люди. За захистом своїх прав ОСОБА_2 звернувся до відділення поліції, де у нього прийняли заяву про злочин (т.1 а.с. 32-33).

Вказана заява підтверджена витягом з кримінального провадження № 0002685 (т.1 а.с. 34).

Згідно із частиною першою статті 5, статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у вказаній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК УРСР) ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року №6-125 цс 12, аналізуючи зміст положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР та статті 29 ЦК України, дійшов висновку про те, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене статтею 64 ЖК УРСР право користування цим приміщенням, яке зберігається за особою при її тимчасовій відсутності, а відтак особа має право на приватизацію разом з членами сім`ї.

При цьому, право особи на приватизацію пов`язане не з реєстрацією місця проживання особи у житлі, а з правом особи на житло та фактом її проживання у житловому приміщенні.

Суд першої інстанції вірно встановив, що рішення суду, яке стало підставою для одноособової приватизації ОСОБА_2 . Квартири, скасоване, ОСОБА_1 на час приватизації Квартири не втрачав права користування нею. Тому мав право на приватизацію Квартири разом із батьком.

Оскільки розпорядження № 224-Ц1 від 17.03.2015 відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації виконавчого комітету Харківської міської ради в частині приватизації ОСОБА_2 Квартири видано без урахування права ОСОБА_1 на приватизацію Квартири, колегія суддів погоджується із висновком суду про його незаконність. Свідоцтво про право власності на Квартиру реєстраційний № НОМЕР_1 -Ц1 від 17.03.2015 видане на ім`я ОСОБА_2 на підставі цього розпорядження, тому його також належить скасувати.

Апеляційна скарга ОСОБА_10 . вказаних висновків суду не спростовує, тому її належить залишити без задоволення.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує, що визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на житло тягне за собою недійсність укладених на підставі свідоцтва правочинів.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Договір купівлі-продажу Квартири, укладений 30 березня 2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_4 , не є нікчемним в силу вимог закону. Питання про його недійсність ОСОБА_1 в позовній заяві не ставилось.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України № 1952-IV від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

У разі визнання недійсним договору питання про скасування державної реєстрації, вчиненої на підставі такого правочину, вирішується в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 26, п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вимога про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяни Владиславівни про державну реєстрацію права власності на Квартиру за ОСОБА_4 є похідною від визнання недійсним договору купівлі-продажу Квартири. Оскільки договір купівлі-продажу недійсним в установленому порядку не визнаний, суд правомірно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову в цій частині.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 також не спростовує висновків суду, тому її належить залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384,389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 травня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний