КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 375/1248/18

номер провадження: 22-ц/824/6307/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року у складі судді Голік Н.О., у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк», де заповнила і підписала анкету-заяву від 09 серпня 2012 року, на підставі якої банк надав їй кредитні кошти у розмірі 300 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач дала згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складають між нею і банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

У порушення умов договору та ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів за договором не виконала, внаслідок чого станом на 30 квітня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 31 318 грн 18 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 276 грн 98 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 24 493 грн 22 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 580 грн 45 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 467 грн 53 коп. З наведених підстав позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у вказаному вище розмірі.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем доведено, що між сторонами був укладений кредитний договір від 09 серпня 2012 року, в якому сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, відповідач користувалася банківськими послугами, які надавав позивач. Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що підписавши анкету - заяву, відповідач погодилася з такими умовами, розміром процентів та порядком його зміни, відповідач доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості не надала, а також не заперечувала обставин щодо укладення договору, отримання кредитних коштів та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

Відповідач ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 31 318 грн 18 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк», де заповнила і підписала анкету-заяву від 09 серпня 2012 року, на підставі якої банк надав їй кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 300 грн 00 коп., що стверджується копією анкети-заяви та розрахунком боргу (а.с.7-9).

Відповідач ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та здійснювала періодичне погашення кредиту, що стверджується наданим банком розрахунком.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 30 квітня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 31 318 грн 18 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 276 грн 98 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 24 493 грн 22 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 580 грн 45 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн 00 коп., штрафу (процентна складова) у розмірі 1 467 грн 53 коп. що підтверджується розрахунком заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. Зокрема, суд зазначив, що неможливо встановити, який саме вид банківської платіжної картки отримала ОСОБА_1 та у якому розмірі встановлено кредитний ліміт, а тому суд позбавлений можливості перевірити, на якій підставі ОСОБА_1 отримала кошти, на яких умовах і за якими тарифами повинно було здійснюватись обслуговування карткового рахунку. Крім того, суд зазначив, що позивач не надав доказів, що така картка видавалася відповідачу.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк», де заповнила і підписала анкету-заяву від 09 серпня 2012 року, на підставі якої банк надав їй кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 300 грн 00 коп.

Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

Відповідач ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами та здійснювала періодичне погашення кредиту в розмірі від 110 грн 00 коп. до 1 000 грн 89 коп., що стверджується наданим банком розрахунком (а.с.7-8).

Останнє погашення кредиту та процентів відповідачем відбулося 31 жовтня 2014 року на суму 341 грн 07 коп., після чого оплати на погашення вона не проводила.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

З огляду на вказані вимоги закону та встановлені у справі обставини, які свідчать про те, що позичальник ОСОБА_1 користувалася отриманими кредитними коштами і не повернула їх в повному обсязі,що у свою чергу свідчить про порушення прав ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі у розмірі 1 276 грн 98 коп., яка виникла станом на 30 квітня 2018 року.

Вимоги банку про стягнення з відповідача процентів підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1, які регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Тобто, за загальним правилом, визначеним у цих правових нормах, користування грошовими коштами є оплатним у вигляді процентів, розмір яких визначається за домовленістю сторін, а за її відсутності - на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що у анкеті-заяві, на підставі якої відповідач ОСОБА_1 отримала грошові кошти, не зазначено розмір процентів за користування коштами. Тобто, між сторонами відсутня згода щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів у якості плати за користування грошовими коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 20,40 %. в тому числі збільшених з 01 вересня 2014 року - 34,80 %, а з 01 квітня 2015 року - 43,20 %.

З огляду на відсутність між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківськими кредитом не є безпроцентним, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідно до ст.ст.536, 1048 ЦК України підлягають стягненню на користь банку проценти за користування позичальником ОСОБА_1 кредитними коштами у розмірі 1 044 грн 23 коп., виходячи із розміру боргу 1 276 грн 98 коп., часу його виникнення згідно розрахунку банку із 09 серпня 2012 року по 30 квітня 2018 року з урахуванням облікових ставок Національного банку України, які діяли в цей період.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

В матеріалах справи наявна анкета-заява ОСОБА_1 , на підставі якої відповідач отримала грошові кошти, яка не містить відомостей про розмір процентів, що підтверджує відсутність між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування кредитними коштами.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву від 09 серпня 2012 року, банком не надано, а відтак у суду відсутні підстави приймати їх до уваги.

Саме такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Колегія суддів вважає, що вимоги банку про стягнення пені та штрафу не підлягають до задоволення з викладених вище підстав, оскільки встановлено, що в анкеті-заяві позичальника відсутні дані про умови застосування та розмір неустойки (штраф, пеня).

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як зазначалося вище, Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (штраф, пеня), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду України.

Отже, враховуючи наведені вище встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 09 серпня 2012 року у розмірі 2 321 грн 21 коп., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 1 276 грн 98 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 044 грн 23 коп.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки у порушення вимог ст.263 ЦПК України суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості по тілу кредиту та заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, то колегія суддів приходить до висновку, що в силу ст.376 ЦПК України ці порушення є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

ПАТ КБ «ПриватБанк» за подання до суду позову сплатило судовий збір у розмірі 1 762 грн, а за подання апеляційної скарги - 2 643 грн. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ПАТ КБ «ПриватБанк», то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 326 грн 49 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 09 серпня 2012 року у розмірі 2 321 грн 21 коп., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 1 276 грн 98 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 044 грн 23 коп.

У задоволенні решти позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 326 грн 48 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді