Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 711/4620/17

провадження № 61-15274св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 листопада 2017 року у складі судді Демчика Р. В. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Ювшина В. І., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: служба у справах дітей Черкаської міської ради, Державна прикордонна служба України,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей Черкаської міської ради, Державна прикордонна служба України, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом заборони вивезення за межі України.

Позовна заява мотивована тим, що позивач та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з

ОСОБА_1 26 березня 2016 року ОСОБА_2 надав нотаріально засвідчену згоду на відкриття візи та виготовлення інших, необхідних для перетину кордону документів малолітньої дочки ОСОБА_3 , а також на неодноразовий виїзд за кордон до республіки Польща, Турецької республіки, республіки Єгипет та інших країн Шенгенської угоди з метою супроводження матері ( ОСОБА_1 ) під час бізнес-поїздок у період з 26 березня 2016 року до 26 березня 2019 року включно у супроводі її матері ОСОБА_1 Однак, після надання такої згоди у нього з`явилися перешкоди у спілкуванні з дитиною, зокрема на травневі свята

2017 року дочку було вивезено за кордон без його згоди та без повідомлення його як батька про таку поїздку дитини. За інформацією державної прикордонної служби України, викладеною у листі від 25 травня 2017р № 64/Г-5963, його дитина ОСОБА_3 вибула з України 28 квітня 2017 року до курортного міста Хургада республіки Єгипет. У зв`язку з неправомірними діями відповідача він не зміг провести час з дитиною, поспілкуватися з нею у період святкових днів, а про виїзд дочки за межі України дізнався від третіх осіб. Крім того вказував, що зазначений виїзд за межі України не був пов`язаний із бізнес-поїздками відповідача, хоча його заява від 26 березня 2016 року передбачала виключно такі поїздки. 03 травня 2017 року ОСОБА_2 надав нотаріально засвідчену заяву про відмову від заяви від 26 березня 2016 року про надання згоди на неодноразовий виїзд за кордон дочки ОСОБА_3 та16 травня 2017 року письмово повідомив адміністрацію ДПС України про свою відмову від раніше наданої згоди на виїзд дитини за кордон. 22 травня 2017 року адміністрація ДПС України проінформувала його, що таке письмове повідомлення не є «інформацією про заборону в перетинанні кордону» будь-якій особі, у тому числі малолітній.

У зв`язку з викладеним та з урахуванням уточнених позовних вимог просив заборонити ОСОБА_1 , матері дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово вивозити дитину за кордон (перетинати державний кордон) на підставі заяви (згоди) батька - ОСОБА_2 від 26 березня

2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С., зареєстрованої в реєстрі під № 800 (бланк НАІ 161076) та стягнути на його користь з відповідача судові витрати у справі.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 листопада

2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей Черкаської міської ради, Державна прикордонна служба України, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом заборони вивезення за межі України в частині позовних щодо зобов`язання ОСОБА_1 повернути позивачу нотаріально посвідчену заяву від 26 березня 2016 року (бланк НАІ 161076) залишено без розгляду.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 листопада

2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 23 січня 2018 року, позов задоволено.

Заборонено ОСОБА_1 , матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вивозити дитину за кордон (перетинати державний кордон) на підставі заяви (згоди) батька - ОСОБА_2 від 26 березня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С., зареєстрованої в реєстрі за № 800 (бланк НАІ 161076).

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідно до чинного законодавства України, що регламентує діяльність Держаної прикордонної служби України облік нотаріально засвідчених згод другого з батьків на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, в тому числі таких, що скасовані з дотриманням процедур, не ведеться, використання відповідачкою нотаріально посвідченої заяви позивача від 26 березня 2016 року про надання права на оформлення документів та виїзд за кордон малолітньої дочки призведе до незаконного перетину кордону малолітньою ОСОБА_3 , та порушення прав позивача щодо вільного спілкування з дитиною. Вказано, що суд таким чином не обмежує малолітню ОСОБА_3 у праві виїзду з території України, а лише встановлює заборону її матері ОСОБА_1 , використовувати для перетину кордону України саме заяву (згоду) батька - ОСОБА_2 від 26 березня 2016 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С., зареєстровану в реєстрі за №800 (бланк НАІ 161076). У разі відмови позивача від надання нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон, відповідач не позбавлена права на звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки виїзд дитини за кордон може бути здійснений без згоди батька за рішенням суду.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У березні 2018 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не встановили якими діями відповідач чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з їх дочкою, оскільки між нею та ОСОБА_2 ні договором, ні судовим рішенням не було встановлено порядок та графік побачень батька з дочкою, який вона порушила. Зазначає, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на припущеннях стосовно того, що відповідач має намір в майбутньому використовувати скасовану згоду позивача на вивіз їх дочки за кордон. Вказує, що після скасування згоди позивача на вивезення їх дочки за кордон, вона не здійснювала ніяких дій, спрямованих на вивезення дитини за кордон, тому не повинна нести відповідальність за претензії позивача до діючого законодавства України, прикордонної служби України щодо правил та порядку перетину Державного кордонк України її громадянами, а також обліку та контролю документів.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшли заперечення ОСОБА_2 , подані адвокатом Філатовою Т. М., на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких вказано, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги ґрунтуються на суб`єктивному ставленні відповідача до обставин справи, зводяться до бажання переоцінити докази, які були досліджені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 6).

26 березня 2016 року ОСОБА_2 склав нотаріально засвідчену заяву, якою надав свою згоду на відкриття візи та виготовлення інших, необхідних для перетину кордону, документів малолітньої дочки ОСОБА_3 , а також на неодноразовий виїзд за кордон до Республіки Польща, Турецької Республіки, ОАЕ, США, Арабської Республіки Єгипет та інших країн Шенгенської угоди з метою супроводження матері під час бізнес-поїздок у період з 26 березня 2016 року до 26 березня 2019 року включно у супроводі її матері ОСОБА_1 , яка несе відповідальність за життя, здоров`я і безпеку його доньки під час перебування за кордоном, а також забезпечить її своєчасне повернення в Україну після закінчення поїздки (а. с. 7).

03 травня 2017 року ОСОБА_2 склав нотаріально засвідчену заяву, якою повідомив всі компетентні органи про свою відмову від раніше наданої ним згоди на відкриття візи та виготовлення інших, необхідних для перетину кордону, документів малолітньої дочки ОСОБА_3 , а також на неодноразовий виїзд за кордон до Республіки Польща, Турецької Республіки, ОАЕ, США, Арабської Республіки Єгипет та інших країн Шенгенської угоди з метою супроводження матері під час бізнес-поїздок у період з 26 березня 2016 року по 26 березня 2019 року включно у супроводі її матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8).

16 травня 2017 року ОСОБА_2 направив вказану заяву до адміністрації Державної прикордонної служби України з проханням унеможливити виїзд за кордон його малолітньої доньки за раніше виданою згодою (а. с. 9).

22 травня 2017 року листом №23/Г-5962 адміністрація Державної прикордонної служби України проінформувала його, що письмове повідомлення адміністрації Держаної прикордонної служби України чи підрозділів охорони державного кордону не є «інформацією про заборону в перетинанні кордону» будь-якій особі, в тому числі малолітній.

Уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби під час несення служби в пунктах пропуску здійснюється перевірка документів, передбачених пунктами 4, 5 та 6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила № 57).

Тобто, під час перевірки законних підстав для перетинання державного кордону, в тому числі й нотаріально посвідчених згод на виїзд неповнолітніх громадян України, проводиться тільки перевірка дійсності документа, наявність у ньому необхідних підписів, печаток, елементів захисту від підробок тощо.

Відповідно до чинного законодавства України, що регламентує діяльність Державної прикордонної служби України, облік нотаріально засвідчених згод другого з батьків на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, в тому числі таких, що скасовані з дотриманням процедур, не ведеться

(а. с. 14-15).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Пунктом 3 Правил № 57 передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Судами було встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що позивач

26 березня 2016 року надав ОСОБА_1 згоду на на неодноразовий виїзд за кордон їх дочки ОСОБА_3 , під час її бізнес-поїздок, у період з 26 березня

2016 року до 26 березня 2019 року, у супроводі матері, проте 03 травня

2017 року він нотаріально засвідчив заяву, якою відкликав раніше надану ним згоди, через те, що у травні 2017 року відповідач вивезла їх дочку за кордон без його згоди.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом заборони її вивезення за межі України, суди обох інстанцій дійшли висновку стосовно того, що оскільки відповідно до чинного законодавства України, який регламентує діяльність Державної прикордонної служби України облік нотаріально засвідчених згод другого з батьків на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, в тому числі таких, що скасовані з дотриманням процедур, не ведеться, то використання відповідачем скасованої згоди позивача від 26 березня 2016 року на вивезення дитини може призвести до незаконного перетину кордону малолітньою ОСОБА_3 , та порушить право позивача щодо вільного спілкування з дитиною.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги, суди обох інстанцій, не взяли до уваги, що позивач звертаючись до суду з позовом, просив усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною, шляхом заборони виїзду за межі України його неповнолітній дочці, без його нотаріально посвідченої згоди.

Згідно з частиною першою, абзацом 1 частини другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Тлумачення статті 159 СК України свідчить про те, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Відповідно до вимог статтей 3, 4 ЦПК України 2004 року, статтей 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Відповідно до статтей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції в порушення вищевказаних норм законодавства не встановив, яким саме чином відповідач чинить позивачу перешкоди в спілкуванні з їх спільною дитиною, та яким саме чином відповідач зможе в майбутньому використати вже скасовану згоду на вивезення дитини за межі України, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях щодо тих чи інших обставин.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги(частина перша статті 367 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Однак суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, належним чином не перевірив доводів ОСОБА_1 стосовно того, що позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами факт того, що вона чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та що може у майбутньому використати вже скасовану згоду на перетин їх дочкою кордону.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За викладених обставин постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку запереченням відповідача та доводам її апеляційної скарги.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 23 січня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик