Номер справи 623/689/19
Номер провадження 2/623/354/2019
РІШЕННЯ

іменем України

14 травня 2019 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Винниченка П.П.

з участю: секретаря - Ардашевої Я.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Ізюмі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Ізюмська державна нотаріальна контора про визнання права власності на 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя після смерті чоловіка,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Ізюмська державна нотаріальна контора про визнання права власності на 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя після смерті чоловіка, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просила визнати право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та на 1/2 частину гаражу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

До підготовчого судового засідання позивач не з'явилася, однак надала заяву, в якій просила справу розглянути без її присутності.

Відповідачі у підготовче судове засідання також не з'явилися, згідно заяв, наявних в матеріалах справи, просять розгляд справи провести без їх присутності, проти позовних вимог не заперечують.

Представник третьої особи в підготовче засідання також не зявився, надав заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі. Самостійних майнових вимог не мають.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності з частиною 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Так, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Судом встановлено, що 19 грудня 2003 року був зареєстрований шлюб між позивачем та ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_3, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ізюмського міського управління юстиції 19.12 2003 року, актовий запис № 457. (а.с.9).

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року по цивільній справі № 623/3749/15-ц шлюб було розірвано. (а.с.10).

У період шлюбу 19 серпня 2005 року придбали двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Кардашиною Г.І., зареєстрованого в реєстрі за № 3536, та гараж за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується копією договору купівлі-продажу гаражу, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Кардашиною Г.І., зареєстрованого в реєстрі за № 3534. (а.с.11-16).

Договори купівлі-продажу нерухомого майна були оформлені на ОСОБА_4.

Позивач вказує, що за спільні кошти з чоловіком зробили капітальний ремонт у вищезазначеній квартирі, поміняли вікна на пластикові та замінили підвіконня, заміними вхідні двері на залізні, поставили внутрішні деревяні двері у спальні та на кухні, зробили нову електричну проводку у квартирі повністю, замінили розетки та виключателі, поставили новий електричний лічильник, змінили всю сантехніку - поставили нову душову кабіну, унітаз, раковину, варочну панель. Кухню та ванну кімнату оздобили новим кахелем, у кухні одну стіну та стелю оздобили мдф, у ванній кімнаті стелю та у коридорі стени та стелю оздобили також мдф, постелили лінолеум у квартирі, повністю у квартирі поміняли труби, батареї та замінили котел на сучасний двухконтурний та інше. Перекрили дах на гаражі.

Проте в зв'язку з тим, що квартира та гараж були придбані у період шлюбу, вони вважаються сумісною власністю подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63. ч. 1 ст. 65 СК України.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком таких, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Квартира та гараж не є предметом індивідуального користування.

Установивши, що на обєкт нерухомого майна - квартири, набуте право власності на підставі цивільно-правової угоди під час шлюбу, незалежно від того, на імя кого з подружжя вона була придбана, суд приходить до висновку, що вищевказаний будинок є правом спільної сумісної власності подружжя, а тому доводи позивача є вірними.

Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Таким чином, законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, а тому обовязок доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер колишній чоловік позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Ізюма Харківської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2, виданого Ізюмським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 03.04.2018 року, актовий запис № 301.

Позивач звернулась до Ізюмської державної нотаріальної контори, але листом державного нотаріуса від 26 жовтня 2018 року вих.№ 3421/02-17 ОСОБА_1 було повідомлено, що згідно п. 1 глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя видається в разі смерті одного з подружжя. Згідно п. 2.1 вказаного Порядку при видачі свідоцтва нотаріус вимагає документ, який посвідчує шлюбні відносини, в порядку, встановленому чинним законодавством. На примірнику свідоцтва, що залишається у матеріалах нотаріальної справи, робиться відмітка, у якій зазначаються найменування поданого для огляду документа, його номер, дата на найменування юридичної особи, що його видала. Так як шлюб з ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, розірвано згідно рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області 17 грудня 2015 року, позивачу рекомендовано звернутися до Ізюмського міськрайсуду Харківської області для визнання права власності на 1/2 частку квартири, розташованої в АДРЕСА_1 та 1/2 частку гаража, розташованого в АДРЕСА_1. (а.с.24).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 (абз.3) своєї постанови № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

За положеннями пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на підставі спільної сумісної власності, незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ , набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі ст. 63 Сімейного кодексу України Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно п.22.4 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може видати свідоцтво про право власності на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого в спільному майні.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що випливають із ст. 370 ЦК України, де передбачається, що у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду та правовідносини, що випливають з права на спадкування.

Враховуючи вищенаведені норми права, докази, на які посилається позивач, суд вважає, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбі, їх спільного проживання, ведення спільного господарства за кошти подружжя та в інтересах сімї, тому є спільним сумісним майном подружжя, а тому позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10-13,17, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину гаражу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Головуючий суддя: П. П. Винниченко