Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 375/787/16

провадження № 61-32625св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2015 року у Мелітопольському відділенні публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») він помилково перерахував 95 000 грн на картковий рахунок відповідача, якого він не знав, ніяких правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними не було. Дізнавшись про помилковий переказ коштів, він звернувся до працівника банку і той повідомив позивачу анкетні дані та ідентифікаційний номер особи, на чий рахунок було перераховано вказані кошти. За таких обставин, посилаючись на статтю 1212 ЦК України, просив стягнути на його користь з відповідача 95 000 грн та судові витрати у справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 28 лютого 2017 року у складі судді Нечепоренко Л. М. позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 95 000 грн та судовий збір у розмірі 950 грн, а всього 95 950 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач безпідставно набув грошові кошти позивача та зобов'язаний їх повернути. При цьому він не надав доказів наявності будь-яких цивільно-правових відносин між сторонами, а наявність заяви про переказ готівки не свідчить про їх виникнення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 28 лютого 2017 року та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що заява про переказ готівки позивачем відповідачу є правочином, що свідчить про виникнення між сторонами цивільно-правових відносин. Позивач не надав доказів домовленості з іншою, окрім відповідача, особою про переказ вказаних коштів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не заперечував відсутності між сторонами будь-яких договірних відносин. Заява про переказ коштів є правочином, укладеним між позивачем та банком.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований незгодою з доводами касаційної скарги та законністю й обґрунтованістю оскаржуваного судового рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення суду апеляційної інстанції, а ухвалою від 11 жовтня 2017 року вказану справу призначено до розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У 2018 року провадження за касаційною скаргоюпередано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 07 вересня 2015 року у Мелітопольському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 перерахував 95 000 грн на картковий рахунок ОСОБА_2 , а останній у цей же день їх отримав у Шевченківському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Київ у сумі 93 840 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам судове рішення апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15.

Колегія суддів не знайшла правових підстав для відступлення від нього.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що виписка про рух коштів на картковому рахунку, належному ОСОБА_2 , згідно із якою 07 вересня 2015 року вказаний рахунок поповнено готівкою у Мелітопольському відділенніПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 95 000 грн і в цей же день видано готівкою у Шевченківському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Київ у сумі 93 840 грн, підтверджує отримання ним цих коштів. Матеріалами справи не встановленонаявність між сторонами договірних правовідносин, а відповідач, заперечуючи безпідставність отримання вказаних коштів від позивача, не надав доказів протилежного.

Установивши у справі, яка переглядається, відсутність у сторін договірних правовідносин, на підставі яких у ОСОБА_1 виникло зобов'язання перерахувати на користь ОСОБА_2 грошові кошти, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах та дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та повернення грошових коштів у сумі 95 000 грн як таких, що безпідставно набуті відповідачем ОСОБА_2

При цьому у матеріалах справи відсутні дані, що ці грошові кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, пенсією, допомогою, стипендією, відшкодуванням шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліментами та іншими грошовими сумами, наданими фізичній особі як засіб до існування, що виключає їх повернення (стаття 1215 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заява про переказ готівки позивачем відповідачу є правочином, що свідчить про виникнення між сторонами цивільно-правових відносин, а тому виключає застосування норм статті 1212 ЦК України до цих правовідносин.

Цей висновок суду є помилковим з таких підстав.

Згідно з пунктом 1.1 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належить, зокрема, заява на переказ готівки.

Відповідно до пункту 2.11 Інструкції банк (філія, відділення) приймає від клієнта плату за банківські послуги за окремим касовим документом (прибутковий касовий ордер або заява на переказ готівки), оформленим банком (філією, відділенням).

Таким чином, наявність заяви про переказ готівки свідчить про виникнення правовідносин між особою, яка платить банку за надані їй банківські послуги, та банком, який ці послуги надає, однак не є доказом укладення правочину між платником та отримувачем грошових коштів.

Враховуючи викладене, висновок апеляційного суду про те, що вищезазначена заява свідчить про виникнення правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а отже, виключає застосування положень статті 1212 ЦК України до цих правовідносин, є безпідставним.

За таких обставин, у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму статті 1212 ЦК України.

Доводи відзиву на касаційну скаргу про те, що ОСОБА_1 перерахував грошові кошти ОСОБА_2 не помилково, оскільки в заяві про переказ цих коштів зазначив останнього їх отримувачем, не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність будь-якої правової підстави для отримання вказаних коштів. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 не наводить цієї правової підстави.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому з огляду на положення статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню сплачений судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 1 140 грн.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року скасувати, рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 28 лютого 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в сумі 1 140 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта