Дата документу 16.05.2019 Справа № 328/1223/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 329/1223/17 Головуючого у 1 інстанції: Богослова А.В.
№ 22-ц/807/994/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Фермерського господарства «Саєнко» на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 14 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Саєнко» про визнання договору оренди землі недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ФГ «Саєнко» про визнання договору оренди землі недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 5,2832 га, розташована на території Обіточненської сільської ради Чернігівського району Запорізької області відповідно до державного акту на право власності » на земельну ділянку серії НОМЕР_1 . Так, 15.08.2008 директор ФГ «Саєнко» ОСОБА_2 запропонував позивачу укласти договір оренди землі та взяв на себе усі зобов`язання щодо оформлення та реєстрації такого договору. Тривалий час позивач намагався отримати примірник договору оренди землі. І лише наприкінці в 2015 році отримав примірник договору оренди землі та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 10.12.2014. Отримавши примірник договору позивач звернув увагу, що в ньому стоїть не його підпис, а підпис невідомої особи. В свою чергу договір, який підписав позивач з відповідачем не був зареєстрований.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати договір оренди землі від 15.08.2008 №58 підписаний від його імені невідомою собою, недійсним.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 14 листопада 2018 року позов задоволено повністю.

Договір оренди землі № 58 від 15 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Саєнко» визнано недійсним.

Стягнуто з ФГ «Саєнко» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати: по сплаті судового збору в сумі 640 грн., по проведенню судової почеркознавчої експертизи в сумі 2250,24 грн., на професійну правничу допомогу в сумі 5600,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ФГ «Саєнко» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, по суті позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 5,2832 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що розташована па території Обіточненської сільської ради Чернігівського району Запорізької області відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 29.12.2006.

10 грудня 2014 року реєстраційна служба Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області здійснила реєстрацію права оренди вищезазначеної земельної ділянки строком на 15 років за ФГ «Саєнко». Підставою для такої реєстрації був договір оренди землі №58 від 15.08.2008, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Саєнко», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №30743480 від 10.12.2014.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №4-173 від 10.07.2018, проведеної Запорізьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України підписи в графах «С.М.Назаренко» в договорах оренди землі №58 від 15.08.2008, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Висновки експертів складені у відповідності до вимог закону та вимог Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 № 53/5 з наступними змінами, містять відповіді на постановлені перед експертами питання у межах компетенції, не викликає сумнівів у їх правильності.

ФГ «Саєнко» не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків експертів, які відповідають вимогам чинного законодавства, є обґрунтованими, не суперечать один одному та узгоджуються із іншими доказами у справі.

За таких обставин, доводами апеляційної скарги не спростовано та матеріалами справи підтверджено висновки суду першої інстанції про відсутність волевиявлення власника земельної ділянки на укладення договору оренди земельної ділянки від 15.08.2008 року терміном на 15 років, що, з огляду на положення ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним з моменту його укладання.

ФГ «Саєнко» заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Клопотання обґрунтоване тим, що позивач знав про факт не підписання ним оскаржуваного договору з 2008 року, оскільки отримував орендну плату за вказаним договором.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України при розгляді справи №6-17цс17 від 22 лютого 2017 року.

Представником відповідача не доведено, коли ж саме позивач отримав примірник оскаржуваного договору оренди, відповідно міг дізнатися, що підпис в договорі від його імені виконаний іншою особою. В свою чергу позивач пояснив в судовому засіданні, що примірник оскаржуваного договору він отримав від батьків наприкінці 2015 року. Також позивач в судовому засіданні пояснив, що дійсно отримував оренду плату від відповідача, проте не знав за яким саме договором, оскільки орендні відносини між ним та відповідачем щодо земельної ділянки склалися ще з початку 2000-х років. Більше того, сам відповідач надав суду докази про надання позивачу орендної плати ще за 2005, 2006, 2007 роки, тобто за час, який передував укладання оскаржуваного договору.

Натомість, відповідачем ФГ «Саєнко» не надано належних, достовірних та достатніх доказів в розумінні ст. ст. 77, 79-81 ЦПК України, щодо обізнаності позивача про своє порушене право з 2008 року.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Саєнко» залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 14 листопада 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 16 травня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков