ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2133/19 Справа № 201/4918/17 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання попереднього договору купівлі-продажу недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1 про визнання попереднього договору купівлі-продажу недійсним мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 зверталась до нього з позовом про повернення грошових коштів у розмірі 2.000 доларів США зазначаючи, що передала вказані грошові кошти йому відповідно до умов попереднього договору від 07 жовтня 2013 року двох двокімнатних квартир, загальною площею 134 м2 .

Зазначав, що він жодного договору не укладав, грошових коштів не отримував, а ним лише велися переговори з ОСОБА_1 оскільки остання мала намір купити квартиру у житловому комплексі на Ливарній.

Вказував, що Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська вирішувався спір відносного договору та задовольнялись позовні вимоги ОСОБА_1 до нього та стягувались 2.000 доларів США та він був позбавлений можливості захистити свої порушені права шляхом проведення відповідної експертизи для доведення того факту, що жодних договорів з ОСОБА_1 він не укладав грошових коштів від неї не отримував.

Посилаючись на те, що договір між ним та ОСОБА_1 не укладався, а тому просив суд ухвалити рішення яким визнати попередній договір купівлі-продажу двох двокімнатних квартири, загальною площею 134 м.2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 2 від 07 жовтня 2013 року недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно задовольнив позовні вимоги, та взяв до уваги експертне дослідження підпису на документі невідомого проходження.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що між позивачем ОСОБА_3 .Е ОСОБА_4 і відповідачем ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартир від 07 жовтня 2013 року у житловому комплексі по АДРЕСА_1 (а.с.48).

Позивачем заперечується факт його укладення, у т.ч. підписання і отримання коштів від відповідачки в сумі 2. 000 доларів США, в той час як відповідачка наполягає на тому, що такий договір укладався.

Окрім того, між сторонами існує спір щодо справжності, як самого договору, наданого позивачем для проведення експертизи, так і справжності підпису останнього на ньому.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2017 року по справі № 201/12718/16-ц (провадження №2/201/383/2017),залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, були задоволені вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину, з нього стягнуто 2. 000 доларів США на користь ОСОБА_1 (а.с. 2533).

У цій справі було встановлено, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 07 жовтня 2013 року було укладено попередній договір купівлі-продажу двох квартир на 11-му поверсі загальною площею 134 кв.м. у будинку за адресою: м АДРЕСА_1 (з АДРЕСА_2 2016 року назва міста Дніпро АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 .

Договір містив підписи сторін із зазначенням їх прізвищ та ініціалів.

Копія даного договору долучена позивачем до матеріалів справи, оригінал був пред`явлений суду для огляду.

Ухвалою суду від 04 серпня 2017 року було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи у зв`язку із тим, що представник позивача не змогла пояснити походження документа попереднього договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2013 року, який мав би бути об`єктом дослідження (а.с. 53-54).

Пізніше, з метою з`ясування приналежності підпису ОСОБА_5 на договорі, ухвалою суду від 06 грудня 2017 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, об`єктом дослідження якої був попередній договір від 07 жовтня 2013 року, наданий представником позивача ОСОБА_6 О. суду 26 липня 2017 року і того ж дня долучений судом до матеріалів справи.

Як вбачається з заяви ОСОБА_7 від 26 липня 2017 року, надаючи цей договір суду, представник позивача пояснила, що знайшла його в своїх матеріалах справи, оскільки представником відповідача було зазначено, що при розгляді іншої справи договір було втрачено, що він можливо випадково передав його представнику ОСОБА_2 , після цього вона (представник) знайшла його в своїх матеріалах (а.с.49,50).

Висновком експерта Дніпропетровського НДІСЕ ОСОБА_8 . № 33-18 від 31 березня 2018 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Підпис» у попередньому договорі від 07 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису (а.с. 8488).

Отже, висновком експерта, який є належним і допустимим доказом,підтверджено, що договір позивачем не підписувався.

Представником позивача долучено до первісного позову копію попереднього договору від 07 жовтня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , який містить підписи сторін із зазначенням їх прізвищ та ініціалів (а.с.6).

Зі змісту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 рку по справі № 201/12718/16-ц видно, що ОСОБА_1 у цій справі долучила до матеріалів справи копію договору, а оригінал був пред`явлений суду для огляду.

При огляді судом цієї справи, встановлено, що копія договору була за клопотанням ОСОБА_1 долучена судом до матеріалів справи і засвідчена на відповідність оригіналу, пред`явленого ОСОБА_1 , підписом судді ОСОБА_9 , який є ідентичним тому, що міститься на копії, наданій у цій справі.

Факт того, що ця копія зроблена з матеріалів справи № 201/12718/16-ц представником позивача не заперечувався.

Поза увагою суду не може не залишитися той факт, що у п. 8 договору вказано, що він складений у двох примірниках для кожної зі сторін.

При цьому, представник відповідачки у своєму відзиві зазначив,що оригінал договору ОСОБА_1 був втрачений. Тобто, маючи на увазі оригінал свого екземпляру.

Отже, з наведеного слідує, що у кожної зі сторін був свій оригінал договору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що особисто договір не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав, що свідчить про відсутність волі продавця на його укладення, суд доходить висновку про визнання попереднього договору, як правочину, предметом якого є внесення авансу, недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду у зв`язку з наступним.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами першою та третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Попередній договір укладається в формі встановленої для основного договору, а якщо форма не встановлена, то у письмовій формі.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє,можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем доведено належними та допустимими доказами факт того, що оспорюваний позивачем договір укладені від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою з наслудіванням його справжнього підпису (а.с. 84-92).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ЦПК України враховуючи, що почеркознавчою експертизою встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі підпис у попередньому договорі від 07 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 віконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність вимогам закону правочину щодо укладення спірного правочину. Позивач особисто не підписувв вказаний договір повноваження на це в установленому законом порядку іншій особі не надавав, що свідчить про відсутність волі позивача на його укладення, а тому наявні правові підстави для визнання їх недійсними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно задовольнив позов зводяться до необхідності переоцінки доказів, що в силу положень статті 367 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Макаров М.О.

Ткаченко І.Ю.