КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника стягувача Христофорова О.В. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМУНОГЕН-УКРАЇНА», подану від його імені та в його інтересах адвокатом Шевченко Тетяною Андріївною, яка діє на підставі договору, на ухвалу Печерського районного суду міста Києва 18 грудня 2018 року у цивільній справі за клопотанням Товариства з обмеженою відповідальністю «НПО Петровакс Фарм» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ІМУНОГЕН-УКРАЇНА»,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «НПО Петровакс Фарм» (далі - стягувач або ТОВ «НПО Петровакс Фарм») звернулося до суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання ухвали Арбітражного суду Московської області від 05.04.2017 про затвердження мирової угоди у справі № А41-81571/16 за позовом ТОВ «НПО Петровакс Фарм» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМУНОГЕН-УКРАЇНА» (далі - боржник або ТОВ «ІМУНОГЕН-УКРАЇНА») про стягнення заборгованості у розмірі 2 296 000 рублів.

В обґрунтування клопотання вказувало, що судове рішення боржником добровільно не виконано, а тому з огляду на норми міжнародного законодавства та положення ЦПК України, наявні підстави для надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в Україні (а.с.4-10).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.12.2018 клопотання задоволено. Надано дозвіл на примусове виконання в Україні ухвали Арбітражного суду Московської області від 05.04.2017 у справі № А41-81571/16 відповідно до якої з ТОВ «ІМУНОГЕН-УКРАЇНА» на користь ТОВ «НПО Петровакс Фарм» підлягають стягненню 2 296 000 руб. заборгованості за поставлений товар за контрактом від 02.10.2012, а також 17 240 руб. державного мита, а всього 2 313 240 руб., що за курсом НБУ станом на 18.12.2018 (1 руб. х 0,4185) становить 968 090 грн. 94 коп. (а.с.79,80).

В апеляційній скарзі боржник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні клопотання. Вказує, що суд дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення клопотання, оскільки залишив поза увагою те, що спір вирішено не компетентним судом та боржника не було належним чином повідомлено про розгляд справи в іноземному суді. При цьому також зазначив, що додаткову угоду до контракту, якою визначено підсудність справи Арбітражному суду Московської області, генеральний директор товариства ніколи не підписував, як і не підписував клопотання до Арбітражного суду Московської області про затвердження мирової угоди за відсутності відповідача (а.с.83-88).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15.03.2019 відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.99,100).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.03.2019 справу призначено до апеляційного розгляду на 17.04.2018 (а.с.102,103).

29.03.2019 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив стягувача на апеляційну скаргу, який відправлено поштою 25.03.2019.

У судовому засіданні представник стягувача підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просив ухвалу суду залишити без змін, оскільки вона постановлена з дотриманням вимог закону.

Представник боржника повторно не з`явився в судове засідання, про день, час та місце розгляду справи двічі повідомлений належним чином. Представником боржника повторно направлене до суду клопотання про перенесення слухання справи, аналогічне за змістом клопотанню, поданому 17.04.2019, яке було задоволене судом. Отже, з огляду на повторність неявки представника боржника у судове засідання, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за його відсутності, оскільки його повторна неявка не перешкоджає апеляційному розгляду (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника стягувача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи клопотання суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, тобто наявності визначених законом підстав для надання дозволу на виконання в Україні рішення іноземного суду та, водночас, відсутності передбачених законом підстав для відмови у його задоволенні.

Суд апеляційної інстанції вважає оскаржуване судове рішення законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що ухвалою Арбітражного суду Московської області від 05.04.2017 затверджено мирову угоду у справі № А41-81571/16 за позовом ТОВ «НПО Петровакс Фарм» до ТОВ «ІМУНОГЕН-УКРАЇНА» про стягнення заборгованості у розмірі 2 296 000 рублів та у зв`язку з цим припинено провадження у справі (а.с..

08.06.2017 на підставі указаного судового рішення та у зв`язку з його не виконанням боржником, видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання (а.с.23-30).

Постановою державного виконавця від 10.10.2017 виконавче провадження завершено, а виконавчий лист повернуто стягувачу з огляду на неможливість встановлення місцезнаходження боржника, майна або наявність належних йому грошових коштів (а.с.31-33).

Згідно з положенням статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Частиною 1 статті 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до частини 1 статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 2 указаної процесуальної норми визначено випадки за наявності яких у може бути відмовлено у задоволенні клопотання.

На даний час між Україною та Російською Федерацією діє Конвенція «Про правову допомогу і правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам» від 1993 року, яка 10.11.1994 ратифікована Верховною Радою України та набула чинності для України 14.04.1995.

У відповідності до припису статті 51 Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін:

а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань;

б) рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

У відповідності з положенням статті 53 Конвенції клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню. До клопотання додаються:

а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення;

б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена;

в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання;

г) документ, що підтверджує угоду сторін по справах договірної підсудності.

Стягувач звернувся з клопотанням до належного суду і надав всі документи, згідно вимог міжнародного договору та положень статті 466 ЦПК України.

Суд першої інстанції вірно встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані заявником документи та надавши оцінку підставам звернення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для надання дозволу на примусове виконання в Україні рішення іноземного суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про вирішення спору некомпетентним судом, не повідомлення про розгляд справи та не підписання додаткової угоди до контракту, якою визначено підсудність справи Арбітражному суду Московської області та клопотання до Арбітражного суду Московської області про затвердження мирової угоди, слід зазначити наступне.

02.10.2012 між сторонами було укладено контракт на поставку медичних препаратів (а.с.15-20).

15.06.2016 між сторонами укладено додаткову угоду № 25 до указаного контракту, якої вони визначили, що: «11.2. Любой спор или претензия, которые могут возникнуть по Контракту или в связи с ним, не урегулированные Сторонами путем переговоров, подлежат рассмотрению в Арбитражном суде Московской области в соответствии с Арбитражным процессуальным кодексом РФ.» (а.с.22).

Указана додаткова угода підписано Генеральним директором ТОВ «ІМУНОГЕН-УКРАЇНА» та скріплено печаткою зазначеного підприємства.

Також цим же Генеральним директором з прикладенням печатки товариства було підписано клопотання до Арбітражного суду Московської області про затвердження мирової угоди і розгляд справи за відсутності представника товариства (а.с.14).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначаючи про не підписання вказаних вище документів, боржник не надав суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів наявності цього факту.

Таким чином, оскільки боржником не доведено факту не підписання додаткової угоди та клопотання, підстави для висновку про розгляд справи не компетентним судом відсутні.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання боржника на те, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, оскільки такі твердження спростовуються змістом клопотання боржника до суду, з якого вбачається, що останній був обізнаний про розгляд справи, погодився з умовами мирової угоди та просив суд їх затвердити, а також вирішити це питання без участі його представника.

Отже, суд апеляційної інстанції, здійснивши перегляд судового рішення, приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне і правильне по суті судове рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМУНОГЕН-УКРАЇНА», подану від його імені та в його інтересах адвокатом Шевченко Тетяною Андріївною - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва 18 грудня 2018 року у справі за клопотанням Товариства з обмеженою відповідальністю «НПО Петровакс Фарм» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ІМУНОГЕН-УКРАЇНА» - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 16 травня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська