ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/909/19 Справа № 207/1001/17 Головуючий у першій інстанції: Погребняк Т.Ю. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_3 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про усунення від права спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла його дружина - ОСОБА_6, з якою він перебував у шлюбі з 22 червня 2001 року. Позивач разом з дружиною проживав і на теперішній час продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_1. У вказаній квартирі також зареєстрований онук померлої - третя особа у справі ОСОБА_5 мати якого (і донька від першого шлюбу померлої ОСОБА_6) - ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яка складається з належної їй квартири АДРЕСА_1. Спадкодавець ОСОБА_6 померла раптово і не залишила заповіту, хоча за життя планувала залишити квартиру позивачу, щоб він через певний час оформив її на внука ОСОБА_5, який залишився сиротою. Заяви про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріату подали позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4, який не відмовився від спадкування на користь племінника, хоча тривалий час не підтримував родинних стосунків зі спадкодавцем. ОСОБА_6 протягом останніх п`яти років хворіла на різні фізичні недуги, зокрема, на цукровий діабет, внаслідок чого останні півтора роки до смерті майже постійно перебувала у лікарнях, але відповідач не надавав матері належної матеріальної допомоги, не здійснював догляду, знаючи про наявність потреби у такій допомозі. Через наявний цукровий діабет 2-го типу у зв'язку з його прогресуванням в період з 22.02.2016 року по 23.08.2016 року ОСОБА_6 було п`ять разів госпіталізовано до стаціонару різних медичних закладів, мало місце декілька хірургічних втручань, в тому числі ампутація правої стопи в період з 09.08.2016 року по 23.08.2016 року. Ставлення відповідача негативно позначалось на психологічному стані спадкодавця, крім того, незадовільне матеріальне становище родини погіршувалося через хворобу та необхідність лікування доньки спадкодавця і сестри відповідача ОСОБА_7 Однак відповідач відсторонився від проблем у родині, не виявляв інтересу, не відвідував ні хвору матір, ні сестру. Тому позивач просив усунути відповідача від права на спадкування за законом після смерті його матері - ОСОБА_6, що померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року та покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення його позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_6 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 07.08.1995 року, виданого відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому Дніпродзержинської міської ради (а.с. 12).

Відповідно до копії свідоцтва про одруження НОМЕР_1, виданого відділом РАГС Баглійського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, позивач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 з 22.06.2001 року, актовий запис №128 (а.с.11).

Відповідач у справі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сином спадкодавця ОСОБА_6, що не оспорюється сторонами.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року у віці 68 років, що підтверджено копією свідоцтва про смерть, виданого Баглійським районним у м. Дніпродзержинську відділом РАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №832 від 22.09.2016 року (а.с. 7).

Після смерті ОСОБА_6 Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу за №762/2016 (а.с. 136-147).

Згідно копії зазначеної вище спадкової справи №762/2016 із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, що померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, вчасно звернулись її чоловік - ОСОБА_3 та її син - ОСОБА_4 (а.с. 137, 138).

Зі спадкової справи №762/2016 вбачається, що інформація про наявність заповіту ОСОБА_6 відсутня (а.с. 139 зворот).

На день смерті ОСОБА_6, що померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, яка була зареєстрована по АДРЕСА_1, разом зі спадкодавцем зареєстрований її онук - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.142).

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 в період з 22.02.2016 року по 23.08.2016 року декілька разів була госпіталізована до лікарень з приводу діагнозу синдрому діабетичної ступні нейроішемічна форма з різними формами ускладнень та загострень хвороби і супутніми діагнозами, зокрема, цукровий діабет 2 типу (а.с. 14-18).

22 лютого 2016 року було здійснено хірургічне втручання у хірургічному відділенні 7-ї Дніпродзержинської міської лікарні - розтин гнійника, в задовільному стані виписана з відділення; 09.06.2016 року - розтин гнійника, 01.07.2016 року етапна нефректомія 1 пальця правої стопи, виписана в задовільному стані, рана гоїться, динаміка позитивна.

В період з 26.07.2016 року по 02.08.2016 року хвору було госпіталізовано до обласної лікарні імені Мечникова, де 27.07.2016 року виконано хірургічне втручання, пропонувалась ампутація частини кінцівки, від чого пацієнтка відмовилась і була виписана; 11.08.2016 року у ДП "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України" було проведено оперативне втручання з приводу ампутації правої стопи по Шапару; стан покращився, виписана для доліковування за місцем проживання.

З довідки головного лікаря Дніпродзержинської міської лікарні №7 вбачається, що дійсно в період перебування у лікарні ОСОБА_6 доглядалась хвора чоловіком, ОСОБА_3, інших родичів персонал відділення не пам`ятає (а.с. 24).

Згідно довідки про доходи, виданої Кам'янським вищим професійним училищем, середній заробіток позивача за 2015- 2016 роки складав близько 2000,00 грн. на місяць (а.с. 36).

Також, згідно довідки про доходи дружини відповідача - ОСОБА_8 №15/06-1 від 16.05.2017 року, виданою ТОВ "Сінергія-Груп", її середній заробіток у 2016 році складав 1750,00 грн. на місяць(а.с. 41).

Відповідач ОСОБА_4 звільнений з роботи 20.05.2016 року і не працював до березня 2017 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с. 120-121).

Згідно змісту позовної заяви, позов про усунення від права на спадкування заявлено з підстав ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

За змістом статей 202, 203 СК України повнолітні діти зобов'язані утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними.

Частиною 5 ст. 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 6 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, зокрема, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи. При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку на спадкування. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

При розгляді даної справи місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребувала допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, дійшовши правильного висновку про невстановлення фактів, що є підставами для усунення відповідача від права на спадкування, - місцевий суд ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, яке підлягає залишенню без змін.

Встановлено, що спадкодавець ОСОБА_6, враховуючи характер її захворювання та хірургічні втручання, які мали місце протягом семи місяців з лютого по серпень 2016 року, стосовно нижньої кінцівки, періодично знаходилась (протягом вказаного проміжку часу) у безпорадному стані, зумовленому тяжкою хворобою, що полягало в неможливості самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування.

Зокрема, після хірургічного втручання та виписки зі стаціонару додому рекомендувалось обмежити або і виключити самостійне пересування з використанням оперованої кінцівки, про що суду першої інстанції зазначив свідок ОСОБА_10, який є лікарем та здійснював безпосередньо лікування ОСОБА_6

Відповідно виникали проблеми з самостійним придбанням продуктів харчування, предметів побуту, виконанням побутових завдань, амбулаторним відвідуванням лікарень. Суд також враховує, що у вказаний період хворіла та померла донька спадкодавця - ОСОБА_7, що негативно вплинуло на психологічний стан ОСОБА_6, з урахуванням віку та стану здоров`я останньої.

Судом першої інстанції також встановлено та не оспорювалось сторонами, що позивач ОСОБА_3 постійно проживав зі своєю дружиною ОСОБА_6 та доглядав за нею під час загострення її хвороби.

Свідками ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_12, було показано, що відповідач, будучи сином спадкодавця, надавав періодично допомогу своїй матері в частині відвідування лікувальних закладів амбулаторно; виконував прохання матері щодо відвідування знахарок, поїздок до лісу.

Виходячи з показів свідків, допитаних за клопотанням відповідача, ОСОБА_4 та члени його родини відвідували хвору ОСОБА_6 у 7-їй міській лікарні м. Кам`янське, що не свідчить про його цілковиту байдужість і усунення від проблем, пов`язаних з її станом та лікуванням. Ступінь його участі та допомоги спадкодавцеві кожна зі сторін оцінює суб`єктивно - позивач вважає таку участь незначною і несуттєвою, відповідач же наполягає на тому, що його участь була в межах його сил та можливостей.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що оцінка цих обставин та стосунків між спадкодавцем і відповідачем, з боку допитаних у справі свідків, не має для суду доказового значення, оскільки сформована на підставі особистих уявлень свідків про стосунки у цій родині та стосунків самих свідків зі сторонами, що викликає сумнів у об`єктивності відповідних свідчень.

Положення ч. 5 ст. 1224 ЦК України не передбачає часткового усунення від спадкування спадкоємця або обмеження його у праві на спадщину в залежності від активності або розміру надання допомоги спадкодавцеві.

Також було встановлено, що на період хвороби спадкодавця відповідач хворів теж, хоча і не звертався за документальним підтвердженням непрацездатного стану, оскільки на той час вже офіційно не працював. Даний факт підтвердили свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_12, котрі відвозили ОСОБА_6 до лікарні на прохання відповідача в період його хвороби. З травня 2016 року відповідач був звільнений і офіційно не працював.

Зважаючи на викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про невстановлення факту наявності у ОСОБА_6 потреби у допомозі відповідача, за умови догляду ОСОБА_3, а також недоведеність факту того, що ОСОБА_4 був обізнаний, що його мати, не зважаючи на догляд, наданий позивачем, все одно потребувала саме його допомоги, і навмисно ухилявся від надання спадкодавцеві допомоги.

На спростування вказаних висновків місцевого суду апелянтом не представлені докази, що відповідають вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України; клопотань про витребування таких доказів судом - не заявлено, що стверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді