Справа № 349/1824/18
Провадження № 22-ц/4808/576/19
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду в складі судді Лошак О.О., ухвалене 14 лютого 2019 року в м. Рогатині Івано-Франківської області, повний текст якого складено 19 лютого 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив :

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок протиправних дій.

Позов мотивував тим, що 6 серпня 2018 року відповідач заподіяв шкоду його автомобілю Чері Амулет 2008 р.в. Визнавши свою вину, він зобов`язався в строк до 21.08.2018 року відшкодувати спричинені збитки в розмірі 2000 доларів США, оформивши відповідну нотаріальну заяву. Однак, ці зобов`язання ОСОБА_2 не виконані. Також позивачу спричинено моральні страждання, що полягали в завданні незручностей та необхідності сторонньої допомоги при пересуванні, оскільки він є інвалідом дитинства. Посилаючись на зазначені обставини просив стягнути з відповідача 2000 доларів США, що на день пред`явлення позову складає 50 360 грн, матеріальної шкоди, а також 15 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Рогатинського районного суду від 14 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач своєю винною, протиправною поведінкою спричинив йому матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню в зазначеному розмірі.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Зокрема, вказує, що на підтвердження позовних вимог ним подано письмовий доказ - заяву, який сторонами не оспорювався. Заперечуючи проти позову та посилаючись на примус до підписання заяви, ОСОБА_2 разом з тим не надав на підтвердження цих обставин будь-яких доказів. Натомість, в своїй заяві визнав причинний зв`язок між своїми діями та завданою шкодою та зобов`язався її відшкодувати, що в силу вимог ст.95 ЦПК України є беззаперечним доказом. Цей факт він визнав і в засіданні суду першої інстанції. А відповідно вказані обставини за нормами ст.82 ЦПК не потребують доказування.

При цьому жодного підтвердження щодо скасування заяви чи про звернення до правоохоронних органів про здійснення примусу при її написанні відповідач не надав.

Крім того, апелянт посилається на ч.3 ст. 23 ЦК України щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому неправомірними діями винної особи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Зазначає, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності таких підстав - шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між шкодою і поведінкою, вини заподіювача. Необхідність дотримання всіх цих умов відображено в Постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року по справі № 753/7281/15-ц.

Разом з тим, працівниками поліції не було зафіксовано факту ДТП та наявність його вини. А заява щодо зобов`язання відшкодувати 2000 доларів США збитків написана ним під тиском та погрозами зі сторони апелянта. На його думку суд вірно виходив з того, що відшкодування шкоди в даній справі виникає з деліктного, а не з договірного зобов`язання. Докази, які б вказували на його причетність до заподіяння такої шкоди матеріали справи не містять.

Посилається також на те, що апелянтом не надано підтвердження факту погіршення самопочуття, зокрема того, що він звертався в медичні установи з приводу свого психологічного стану. З огляду на це просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 доводів скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив розглядати справу у його відсутності. В подальшому його представник ОСОБА_4 просив розгляд справи 06.05.2019 року відкласти посилаючись на поважні причини їх неявки.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, аналогічно як і його представник ОСОБА_4 . Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у їх відсутності не встановлено.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановлене судом рішення не відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне.

Ст. 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 від 6 серпня 2018 року він зобов`язався повернути грошові кошти ОСОБА_1 в сумі 2000 доларів терміном до 21.08.2018 року за завдану шкоду транспортному засобу марки CHERY AMULET 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Тим самим визнав свою вину у вчиненні ДТП, в якій було пошкоджено належний позивачу автомобіль. Справжність підпису ОСОБА_2 на заяві засвідчена приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л. (а.с. 3).

Факт дорожньо - транспортної пригоди 06.08.2018 року за участю сторін у справі відповідач підтвердив також в судовому засіданні першої інстанції та визнав факт заподіяння шкоди транспортному засобу позивача. Аналогічно визнано ним і факт написання вищезазначеної заяви.

Таким чином, зазначені обставини визнані сторонами та доказуванню не підлягають, що передбачено ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Разом з тим, відповідач не погодився з розміром збитків, зазначених у заяві, вказавши, що такі, зважаючи на ступінь пошкодження, є завищеними. Однак, на підтвердження цього жодних доказів не подав.

Також колегією суддів не приймаються до уваги його доводи щодо примусу до визнання розміру збитків, оскільки до правоохоронних органів з заявою щодо застосування до нього примусу з боку ОСОБА_1 чи з позовом до суду про визнання заяви як вчиненої проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску, не звертався.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Згідно положень ч. ч. 1-2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності з вимогами частин 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції в порушення вимог цивільного процесуального закону не врахував заяву ОСОБА_2 як належний та допустимий доказ, що підтверджує обставини справи, зокрема розмір завданої шкоди.

Крім того, поза увагою суду залишилося і те, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки згідно цивільного законодавства України передбачена можливість новації боргу в позикове зобов`язання.

Так, відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням проводиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 ЦК України).

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а по-третє, це дійсність первинного зобов`язання.

Тому, якщо позивач просить стягнути з відповідача певну суму на відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, посилаючись на боргову розписку, суду слід вирішувати справу на підставі норм матеріального права, що регулюють договірні правовідносини.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу положень ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відтак, вирішуючи спір на підставі ст.1053 ЦК України, враховуючи, що учасники події самостійно досягли домовленості про відшкодування збитків, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача матеріальної шкоди.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги позивач просив стягнути еквівалент іноземної валюти - долара США в гривні на день подання позову в розмірі 50 360 грн. Разом з тим, станом на 23.10.2018 року згідно офіційного курсу НБУ грошовий еквівалент 2000 доларів США в національній валюті України складав 56 160 грн. Проте, враховуючи положення ст. 13 ЦПК щодо диспозитивності цивільного судочинства та розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 саме 50 360 грн матеріальної шкоди.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені ст. 1167 ЦК України. Однак, її положення не застосовуються до договірних правовідносин.

Разом з тим, встановивши, що правовідносини, які виникли між сторонами, є договірними, відшкодування моральної шкоди у випадку порушення прав особи законом не передбачено. Відтак, в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи (а.с.4) та згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, із ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1762 грн ( 704,80 грн + 1057,20 грн).

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а)касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б)особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в)справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г)суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рогатинського районного суду від 14 лютого 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) 50 360 грн матеріальної шкоди.

В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1762 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 21 травня 2019 року.