ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/4457/18

Головуючий у першій інстанції - Павлов В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/502/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 5 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення з жилого приміщення,

місце ухвалення судового рішення - місто Прилуки,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 5 лютого 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні 1/4 частиною житлового будинку - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача з указаного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що їй та колишньому чоловіку ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що складає 1/4 частину вказаного житлового будинку. Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 відповідач почала проживати у спірному приміщенні, у зв`язку з чим створює їй перешкоди у здійсненні права власності, а саме, права користування та розпорядження спірним майном.

Рішенням від 05 лютого 2019 року Прилуцький міськрайонний суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою надані у беззаперечній формі покази ОСОБА_2 про те, що у позивача відсутній ключ до вхідних дверей спірної квартири, і надавати доступ ОСОБА_1 до приміщення вона не бажає.

Скаржник вказує, що саме такими діями відповідач безсумнівно створює перешкоди їй, як власнику майна, у зв`язку з чим вона вимушена проживати за іншою адресою.

Зазначає, що районним судом проігноровано вимоги ст. 182 ЦК України щодо Державної реєстрації прав на нерухомість, зокрема, і та обставина, що видача свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 є неможливим у зв`язку з неподанням останньою правовстановлюючих документів на спадкове майно. Вважає, що у такому випадку вести мову про наявність у відповідача законних підстав для проживання у квартирі сенсу немає.

Звертає увагу, що рішенням суду апеляційної інстанції від 24 грудня 2012 року був встановлений факт відсутності у відповідача права на проживання у спірній квартирі, отже діями останньої повністю порушуються її права як законного власника житла та особи, яка сумісною працею з колишнім чоловіком придбала це майно. Крім того, ОСОБА_2 має у власності інше житло і використовує його для здачі в оренду іншим особам, за що отримує прибуток без сплати податків.

У наданому відзиві ОСОБА_2 , вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що відповідач є спадкоємцем за заповітом після померлого ОСОБА_3 і у встановлений законом строк звернулась із заявою про прийняття спадщини.

Відповідач указує, що станом на сьогоднішній день успадкувала 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , отже, разом з ОСОБА_1 є співвласником нерухомого майна, тому має право володіти та користуватися спірною квартирою на рівних з позивачем умовах.

Звертає увагу на ту обставину, що не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом у зв`язку із втратою позивачем правовстановлюючого документу на майно, тому вимушена звернутись до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, і справа призначена до розгляду на 10 травня 2019 року.

Наголошує на тому, що відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а лише обмежує його право на розпорядження спадковим майном. Вказує, що відповідно до вимог ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном, отже вважає, що прийняття у встановленому порядку спадщини достатньо для виникнення у неї права володіння та користування спірною квартирою.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з урахуванням приписів ч. 1 ст. 355 ЦК України, виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 фактично належить на праві спільної власності сторонам у справі, які мають рівні права щодо володіння та користування належним їм майном. Районний суд зазначив, що судове рішення, беручи до уваги положення ч. 1 ст. 369 ЦК України, не може підмінити собою домовленість співвласників майна, і у разі виникнення конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 серпня 1993 року спірна квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яка складає 1/4 частину будинку з надвірними будівлями (а.с. 6).

14 березня 2003 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний (а.с. 45).

Зміна прізвища позивача зі « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » підтверджується копією свідоцтва про одруження, згідно з яким 14 грудня 2003 року остання зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 (а.с. 44).

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 21 січня 2019 року № 469 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та є співвласником вказаного приміщення, але фактично мешкає без реєстрації по АДРЕСА_3 (а.с. 37).

22 березня 2005 року відповідач зареєструвала шлюб зі ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про одруження, видане відділом РАЦС Прилуцького МРУЮ (а.с. 26).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що Прилуцьким МРВ ДРАЦС ГТУЮ у Чернігівській області зроблено відповідний актовий запис № 519 (а.с. 27).

Довідка комітету самоорганізації населення № 1 центрального мікрорайону Прилуцької міської ради від 01 серпня 2018 року містить інформацію про те, що ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання якої: АДРЕСА_4 , на день смерті чоловіка ОСОБА_3 постійно проживала з ним по АДРЕСА_1 та вела спільне господарство (а.с. 28).

З довідки приватного нотаріуса Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатова Д.Є. від 24 липня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 є спадкоємцем та прийняла спадщину після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с. 32). Реєстрація спадкової справи № 45-2018 підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі (а.с. 31).

25 січня 2018 року приватним нотаріусом Ігнатовим Д.Є., з посиланням на ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», п.п. 4.15 п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ОСОБА_2 було повідомлено про неможливість видати їй свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з неподанням відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, а саме, правовстановлюючого документу, яким є свідоцтво про право власності на житло від 04 серпня 1993 року (а.с. 43).

Звернувшись до суду з вимогою про виселення ОСОБА_2 , позивач зазначала, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності 1/4 частиною житлового будинку.

Статтями 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Порядок прийняття спадщини та подання заяви про прийняття спадщини визначений ст.ст. 1268, 1269 ЦК України.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з ч. 1 ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до приписів ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зі змісту ч. 1 ст. 1226 ЦК України вбачається, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Частиною 1 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК).

Положеннями ч. 1 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, суд першої інстанції правильно визначив відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , вказавши про те, що ОСОБА_2 є спадкоємцем спадкового майна після смерті ОСОБА_3 та прийняла спадщину у встановленому законом порядку, яка складається з 1/2 частини кватири АДРЕСА_1 , отже має рівне з позивачем право щодо володіння та користування належним їй майном.

Є слушними викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи ОСОБА_2 відносно того, що відсутність державної реєстрації не позбавляє її права володіння та користування спірним житловим приміщенням з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

За змістом ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.

При цьому відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності.

Таким чином, відповідач, яка вчасно звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, є співвласником 1/4 частини будинку та має право володіти й користуватися цією частиною, проте через відсутність реєстрації такого права обмежена у праві розпорядження належним їй майном. Відповідно висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для її виселення є правильним.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи позивача про наявність рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 24 грудня 2012 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням та надання дозволу на реєстрацію фактичного місця проживання. Вирішуючи наведений спір, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2 не є співвласником квартири, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної власності і не отримувала згоди ОСОБА_1 на користування спільним майном. Отже, з часу винесення цього рішення змінились встановлені судом обставини і ОСОБА_2 стала співвласником спірного майна, а отже указане рішення для розгляду цієї справи не є преюдиційним.

Фактично ОСОБА_1 указує на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спільний майном, що знайшло своє відображення і в рішенні суду першої інстанції. Суд правильно зазначив, що ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутись з відповідним позовом до ОСОБА_2 для захисту порушеного права.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 5 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: