Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

місто Київ

справа № 756/3299/14-ц

провадження № 61-38543св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна,

треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Осадчук Ірина Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2018 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у березні 2014 року звернулась до суду із позовом, у подальшому уточненим, до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., просить: визнати недійсною довіреність, видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 01 жовтня 2007 року, зареєстровану за № 1530 та посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І . М.; визнати недійсним кредитний договір від 28 вересня 2007 року № 11-1/697к-07, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 із всіма додатковими угодами та додатками до нього; визнати недійсним договір іпотеки від 03 жовтня 2007 року, укладений між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 грудня 2014 року, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лихошва Ж. О., за реєстровими № № 1199,1200; скасувати реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та вилучити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис від 19 грудня 2014 року № 8156756; виселити ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 ; скасувати попередню реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ПАТ «Універсал Банк» на квартиру АДРЕСА_1 та вилучити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис від 19 грудня 2014 року № 8153091; скасувати свідоцтво про право власності від 30 січня 2012 року, видане приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., зареєстроване в реєстрі за № 64; витребувати у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , придбана нею на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 2007 року.

У липні 2013 року ОСОБА_1 стало відомо, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 липня 2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселено її із цієї квартири.

Під час ознайомлення з рішенням суду їй стало відомо, що 28 вересня 2007 року між нею і ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», нібито укладено кредитний договір № 11-1/697к-07, відповідно до умов якого вона, ОСОБА_1 , отримала кредитні кошти на загальну суму 111 384, 00 дол. США, строком до 27 вересня 2037 року.

Крім того, невідомою особою від її імені видано нотаріально посвідчену довіреність від 01 жовтня 2007 року, згідно з якою уповноважено ОСОБА_4 представляти її інтереси, вчиняти від її імені правочини, в тому числі укладати договори іпотеки та передавати нерухоме майно в іпотеку.

03 жовтня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 11-1/697к/07 ОСОБА_4 на підставі довіреності від 01 жовтня 2007 року уклала з ВАТ «Банк «Універсальний» договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначала, що будь-якого кредитного договору з ПАТ «Універсал Банк» 28 вересня 2007 року вона не підписувала, не видавала та не підписувала довіреності від 01 жовтня 2007 року та не передавала в іпотеку свою квартиру АДРЕСА_1 .

Стислий виклад заперечень відповідачів

ПАТ «Універсал Банк» заперечувало проти задоволення позову, вважало, що відсутні підстави для задоволення позову, представником банку подана заява про застосування позовної давності.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували проти задоволення позову.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсною довіреність, видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 01 жовтня 2007 року, зареєстровану за № 1530 та посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М.

Визнано недійсним кредитний договір від 28 вересня 2007 року

№ 11-1/697к-07, укладений між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 із всіма додатковими угодами та додатками до нього.

Визнано недійсним договір іпотеки від 03 жовтня 2007 року, укладений між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Взявши до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність встановлених законом підстав для визнання недійсною довіреності від 01 жовтня 2007 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М. та зареєстрована в реєстрі за №1530. Враховуючи, що підпис довірителя у оскаржуваній довіреності виконаний не ОСОБА_1 , але від її імені, суд дійшов висновку про відсутність внутрішньої волі позивача на видачу такої довіреності та відсутність її волевиявлення на вчинення такого правочину внаслідок неправомірних дій інших осіб. З огляду на викладене такий односторонній правочин, як довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , посвідчена 01 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Осадчук І. М., є недійсним.

Враховуючи, що ОСОБА_4 підписала з банком кредитний договір від 28 вересня 2007 року № 11-1/697к-07 та договір іпотеки між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , від імені та в інтересах ОСОБА_1 (довіритель) неправомірно, оскільки фактично не мала необхідного обсягу цивільної правоздатності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу суд першої інстанції зазначив, що прилюдні торги з реалізації квартири АДРЕСА_1 не визнавались недійсними в судовому порядку та позивач не зверталася з вимогою щодо визнання таких торгів недійсними, що виключає її витребування від відповідача ОСОБА_2 в силу вимог частини другої статті 388 ЦК України.

Позовна вимога про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 є похідною від попередніх позовних вимог, а тому відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна тягне за собою відмову у задоволенні вимоги про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 .

Щодо скасування попередньої реєстрації права власності в реєстрі за ПАТ «Універсал Банк», то суд першої інстанції зазначив, що така позовна вимога не може бути задоволена, оскільки реєстрація права власності на квартиру за ПАТ «Універсал Банк» припинена у зв`язку із посвідченням приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лихошвою Ж . О ., який виконує функцію реєстратора, договору купівлі-продажу 29 грудня 2014 року.

Позовна вимога про скасування свідоцтва від 30 січня 2012 року, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., не підлягає задоволенню, оскільки прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки не визнавались недійсними в судовому порядку та позивачем не доведено порушення приватним нотаріусом Нор Н. М. вимог чинного законодавства при оформленні зазначеного свідоцтва.

Позовна вимога про виселення ОСОБА_3 за висновками суду першої інстанції також не підлягає задоволенню у зв`язку з відсутністю підстав та неможливістю одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Поряд з цим, суд не встановив підстав для задоволення заяви ПАТ «Універсал Банк» про застосування позовної давності, оскільки його представником не надано доказів того, що ОСОБА_1 було відомо про порушення її права раніше ніж у березні 2011 року, а тому зробив висновок про відмову у задоволенні заяви.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено. Рішення Сихівського районного суду Львівської області від 06 червня 2017 року скасовано частково.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними довіреності, виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 01 жовтня 2007 року, зареєстровану за № 1530 та посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М.; кредитного договору від 28 вересня 2007 року № 11-1/697к-07, укладеного між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 із всіма додатковими угодами та додатками до нього; договору іпотеки від 03 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання перерозподілу судових витрат.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що встановивши, що ОСОБА_1 не розписувалася в журналі реєстру нотаріальних дій № 1530 за 2007 рік, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що така не уповноважувала ОСОБА_4 представляти її інтереси згідно з довіреністю від 01 жовтня 2007 року. Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, оскільки судом не досліджувався підпис ОСОБА_1 , виконаний на довіреності від 01 жовтня 2007 року (її оригіналі) чи копії.

Той факт, що «Підпис від імені ОСОБА_1 , який розташований під № 1530 в графі «Розписка в отриманні нотаріального документа» на 38 аркуші реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2007 рік приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М., - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою», не може свідчити про недійсність довіреності від 01 жовтня 2007 року.

Суд першої інстанції не дав оцінки тому, що саме ОСОБА_1 як власник квартири АДРЕСА_1 02 жовтня 2007 року особисто замовляла, здійснила оплату та отримала витяг з реєстру прав власності на квартиру, після чого, 03 жовтня 2007 року, квартира була передана в іпотеку ПАТ «Універсал Банк».

За таких обставин у суду першої інстанції не було правових підстав для визнання недійсними довіреності, кредитного договору із всіма додатковими угодами та додатками до нього та договору іпотеки.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося, тому не було предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2018 року та залишити в силі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що апеляційний суд застосував до спірних правовідносин правила статей 237, 244 ЦК України, які не підлягають застосуванню, та не застосував правила частини третьої статті 203, статей 215, 216, частини першої статті 241 ЦК України, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Апеляційний суд не врахував, що підпис особи у книзі реєстру нотаріальних дій повинен відповідати підпису особи у оригіналі документа, у тому числі у довіреності, а тому апеляційний суд необґрунтовано відхилив докази, надані до суду першої інстанції, зокрема висновок експерта. Одночасно, без дослідження оригіналу довіреності, яка оспорюється, апеляційний суд дійшов висновку про її дійсність. Висновки апеляційного суду, що заявник особисто замовляла, здійснила оплату та отримала витяг з реєстру прав власності на квартиру, після чого вона 03 жовтня 2007 року була передана в іпотеку банку також не підтверджені доказами у справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а оскаржувану постанову залишити без змін. Банк зазначає, що заявник не довела порушення її прав ПАТ «Універсал Банк» як під час укладення оскаржуваних договорів, так і під час їх виконання. У разі встановлення порушення прав позивача банк просив застосувати позовну давність до спірних правовідносин.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 13 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, згідно з якими судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та від імені ОСОБА_1 укладений кредитний договір від 28 вересня 2007 року

№ 11-1/697к-07, згідно з пунктом 1.1 якого банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 111 384, 00 дол. США строком на 360 місяців, тобто до 27 вересня 2037 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 03 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» (іпотекодержатель), та ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 01 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М., зареєстрованої в реєстрі за № 1530, діяла ОСОБА_4 , укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекодавець передав у іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із порушенням умов кредитного договору зі сторони позичальника ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості та заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 травня 2010 року позов задоволений. На виконання зазначеного рішення суду, під час проведення виконавчого провадження реалізовано предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору

купівлі-продажу від 16 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Джурик М. Ю. Цю квартиру реалізовано 02 листопада 2011 року Приватним підприємством «Нива-В.Ш.», предмет іпотеки придбано ПАТ «Універсал Банк», кошти в сумі 599 130, 00 грн надійшли на депозитний рахунок Сихівського ВДВС 22 листопада 2011 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 19 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лихошва Ж. О. за реєстровими № № 1199, 1200, ПАТ «Універсал Банк» продав, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 .

В оцінці довіреності судом першої інстанції встановлено, що за змістом зазначеної довіреності (наданої ксерокопії) ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси у всіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах та організаціях, у будь-яких банківських установах та органах нотаріату, при оформленні споживчих кредитів на її ім`я, з правом підписання договорів іпотеки та передачі в іпотеку належного їй нерухомого майна. Окрім того, подавати та отримувати від імені довірителя заяви та документи у відповідних установах та організаціях, нотаріальній конторі, підписувати відповідні договори, отримувати належні довірителю гроші, за неї розписуватись та вчиняти всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю, в тому числі надати заяву, що майно належить довірителю на праві особистої власності.

Висновком №4311 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису у матеріалах цивільної справи №756/3299/14-ц, складеним 30 січня 2015 року судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Костів І. В., встановлено, що підписи на кредитному договорі та супровідних банківських документах виконані однією особою, проте не ОСОБА_1 , а іншою особою. При цьому підписи, які розташовані навпроти графи «Підпис отримувача» на заяві на видачу готівки від 03 жовтня 2007 року № 979 та на договорі іпотеки від 03 жовтня 2007 року у розділі 7 «Підпис сторін» навпроти графи «Іпотекодавець», виконані однією особою.

Під час розгляду справи судом першої інстанції витребовувався оригінал довіреності від 01 жовтня 2007 року для проведення почеркознавчої експертизи, однак листом приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Осадчук І. М. повідомила про те, що в жовтні 2013 року закінчився термін її зберігання, а тому наряди 02-18 «Довіреності із зазначенням строку їх дії» за 2005-2007 роки були вилучені з архіву приватного нотаріуса і знищені на підставі висновку Львівського державного нотаріального архіву від 03 березня 2014 року №461/1-21 та акта від 03 березня 2014 року № 1 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, погодженого протоколом засідання ЕК Головного управління юстиції у Львівській області від 03 березня 2014 року № 3.

Відповідно до висновку № 2013 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису за матеріалами цивільної справи № 756/3299/14-ц, складеним 13 червня 2016 року судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Кучинською В. О., підписи від імені ОСОБА_4 , розташовані в заяві від її імені від 03 жовтня 2007 року та в розділі 7 «Підписи сторін» в графі «Іпотекодавець» в примірнику договору іпотеки від 03 жовтня 2007 року (діє від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої Осадчук І. М., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 01 жовтня 2007 року) та підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані в графі 12 «Реквізити сторін» в графі «Позичальник» перед прізвищем ОСОБА_1 в кредитному договорі від 28 вересня 2007 року № 11-1/697к-07 в розділі «Реквізити сторін» в графі «Позичальник» перед прізвищем ОСОБА_1 в додатку № 1 до кредитного договору від 28 вересня 2007 року № 11-1/697к-07, після слів «Підпис отримувача» в заяві від імені ОСОБА_1 від 03 жовтня 2007 року виконані однією особою, проте не ОСОБА_1 .

Згідно із висновком експертів Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 24 січня 2017 року № 6/571 «Підпис від імені ОСОБА_1 , який розташований під № 1530 в графі «Розписка в отриманні нотаріального документа» на 38 аркуші реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2007 рік приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М., - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою».

Згідно із наведеним висновком криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису за матеріалами цивільної справи № 756/3299/14-ц, складеним 13 червня 2016 року судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Кучинською В. О. на запитання, «ким, ОСОБА_1 чи іншою особою, виконаний підпис від імені ОСОБА_1 , розташований під номером № 1530 в графі «Розписка в отриманні нотаріально оформленого документа» в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М., встановити не виявилось можливим з причин, викладених в дослідницькій частині висновку».

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином здійснення представництва однією особою інтересів іншої за відсутності достатньої та правомірної підстави - договору, закону, акта органу юридичної особи та іншої підстави, встановленої атаками цивільного законодавства - не створює для довірителя жодних прав і обов`язків, не призводить до виникнення цивільних відносин за участі довірителя, а отже не є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у особи, від імені якої нібито видано зазначену довіреність.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про нотаріат» (в редакції Закону України від 15 березня 2006 року № 3538-IV) усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами чи посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, реєструються в реєстрах нотаріальних дій. Форми реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів на угодах і засвідчуваних документах встановлюються Міністерством юстиції України.

Порядок посвідчення довіреностей станом на день вчинення нотаріальної дії (посвідчення довіреності) передбачений Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, та Порядком ведення та заповнення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, що затверджений наказом Міністерством юстиції України 15 липня 2003 року № 87/5

(далі - Порядок).

Згідно із пунктом 15.1 Порядку усі особи та/чи їх представники, які записані в графі 3 (у тому числі перекладачі), особи, що підписувалися на документі на прохання громадян, які у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не могли підписатися власноручно, підписуються у графі 7 реєстру із зазначенням прізвища.

Аналіз наведеного пункту Порядку дає підстави для висновку, що під час реєстрації нотаріальних дій у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій розписуються особи, для яких і стосовно яких вчинені такі нотаріальні дії.

Суд першої інстанції, встановивши, що підпис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій вчинено не ОСОБА_1 , а іншою особою, при цьому оригінал оскаржуваної довіреності суду для огляду та в подальшому для проведення судової почеркознавчої експертизи не надано, зробив обґрунтований висновок, що ОСОБА_1 не підписувала і, відповідно, не видавала довіреності, що дає підстави для наступного висновку про її недійсність у зв`язку з відсутністю волевиявлення довірителя.

Обґрунтованим також є висновок, що вчинення у подальшому на підставі цієї довіреності від імені ОСОБА_1 дій є протиправним та має наслідком визнання оспорюваних договорів кредиту та іпотеки недійсними, оскільки вони суперечать положенням частини першої статті 203 ЦК України, за змістом якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи, що ОСОБА_1 не уповноважувала ОСОБА_4 , як встановлено судом першої інстанції, на підписання договору кредиту та іпотечного договору від її імені, ОСОБА_1 , отримання від її імені грошових коштів за кредитним договором та в цілому діяти у цивільних відносинах від її імені, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що ОСОБА_4 діяла без відповідного обсягу повноважень.

У частині доводів банку про застосування позовної давності Верховний Суд врахував, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 стало відомо про порушення її права не раніше ніж у березні 2011 року.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки банк не надав доказів на підтвердження, що ОСОБА_1 стало відомо про порушення її прав раніше ніж у березні 2011 року, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими.

Порушення норм процесуального права, допущені судом апеляційної інстанції

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд не надав системну та повну оцінку наявним у справі доказам, не мотивував відхилення доказів, наданих позивачем у справі, яким надано належну оцінку судом першої інстанції, не зазначив обґрунтованих підстав та мотивів відхилення таких доказів, їх неврахування під час вирішення спору.

Зокрема, апеляційний суд зазначив, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що ОСОБА_1 не підписувала довіреності, оскільки не проведено судову почеркознавчу експертизу довіреності, що оспорюється. Під час відхилення наявних у матеріалах справи висновків судових експертиз суд апеляційної інстанції не врахував чинних правил вчинення нотаріальних дій, зокрема щодо обов`язкової їх реєстрації у відповідному реєстрі з вчиненням підпису особисто особою, в інтересах якої та за участі якої вчиняється певна нотаріальна дія.

Таким чином, Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення не є обґрунтованим та законним, а тому підлягає скасуванню.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, ухвалене із дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Враховуючи, що апеляційним судом не переглядалося рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності, скасування свідоцтва про право власності, витребування квартири та виселення, касаційна скарга також не містить доводів в цій частині позовних вимог, Верховний Суд відповідно до правил відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, частини першої статті 400 ЦПК України не переглядав рішення суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення вимог касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, то судові витати підлягають відшкодуванню банком на користь заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2018 року скасувати, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсною довіреності, кредитного договору та договору іпотеки залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені заявником у зв`язку переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 461, 60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик