ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4661/19 Справа № 171/2059/17 Суддя у 1-й інстанції - Кодрян Л. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 171/2059/17-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на заочне рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2018 року, яке ухвалено суддею Кодрян Л.І. у місті Апостолове Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 березня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 18.03.2011 року між банком та відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 300,00 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у Заяві. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 30.09.2017 року, утворилась заборгованість у розмірі 46 863,88 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2018 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.03.2011 року в розмірі 44 156,08 грн., яка складається із наступного: 1 495,00 грн. - заборгованість за кредитом, 38 485,53 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 175,55 грн. - заборгованість за пенею, а також судові витрати у розмірі 1 600,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 померла.

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року залучено ОСОБА_2 до участі у справі у якості правонаступника відповідача ОСОБА_1 , прийнято її заяву про перегляд заочного рішення до розгляду та поновлено строк для подання такої заяви (а.с. 82-83).

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2019 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, відповідач ОСОБА_1 за життя не була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи та була позбавлена можливості захистити свої права у судовому засіданні. Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, оскільки саме ОСОБА_2 доглядала за хворою сестрою та вона особисто ніякої кореспонденції не отримувала. Посилаючись на те, що строк картки становив два роки, просила суд апеляційної інстанції відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 березня 2017 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 300,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір укладено шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, згідно зі змістом якої остання погодилася, що вказана Заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконувала, в результаті чого, станом на 30.09.2017 року, утворилась заборгованість в розмірі 46863,88 грн., яка складається з наступного: 1495,00 грн. - заборгованість за кредитом, 38485,53 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4175,55 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2207,80 грн. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотках та пені, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, порушення порядку та строків сплати кредиту утворилась заборгованість, що є підставою для її стягнення.

При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу за порушення умов договору у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2 207,80 грн. (процентна складова), посилаючись на те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме, порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зважаючи на те, що правонаступник померлої відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотках та пені, не оскаржуючи відмову в задоволенні вимог про стягнення штрафів, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 44 156,08 грн., яка складається із наступного: 1 495,00 грн. - заборгованість за кредитом, 38 485,53 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 175,55 грн. - заборгованість за пенею, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

З наведеного вбачається, що у разі якщо умови договору приєднання порушують права особи, яка приєдналась до нього, то вона вправі поставити питання про його зміну або розірвання.

Разом з тим, у справі відсутні докази про те, що ОСОБА_1 зверталася до банку з пропозиціями про внесення змін до умов договору, а тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Відповідач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», чим погодилась з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, порядком та розміром нарахування процентів.

Відомостей про те, що ОСОБА_1 приєднується до даних Умов і Правил надання банківських послуг не у повному обсязі послуг, які надає банк по даним Умовам та Правилам надання банківських послуг, анкета-заява не містить.

Згідно наданих позивачем доказів, у тому числі й фото з ЄСК, 18.03.2011 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку НОМЕР_1 зі строком дії по січень 2015 року, а 26 грудня 2013 року - кредитну картку НОМЕР_2 зі строком дії по грудень 2017 року, що не спростовано в апеляційній скарзі.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 отримала картку зі строком дії два роки та іншої картки не отримувала не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, адже, навіть перша картка НОМЕР_1 була видана ОСОБА_1 зі строком дії по січень 2015 року, тобто на три роки.

Колегією суддів досліджено виписку за період з 18 березня 2011 року по 30 вересня 2017 року за рахунком ОСОБА_1 , з якої вбачаються операції за картками НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , зокрема, зняття готівкових коштів, оплата товарів у магазинах, поповнення карткового рахунку.

Виписки по особовому рахунку боржника, відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними документами.

Отже, факт укладення кредитного договору з відповідачем шляхом отримання позичальником кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом, є доведеним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, 18.03.2011 року було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Оскільки, ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання по сплаті кредиту належним чином, то вона повинна нести цивільно-правову відповідальність за невиконання зобов`язання, так як в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1, своїм підписом підтвердила запропоновані їй умови надання банківських послуг, у том числі й умови кредитування АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. У разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом згідно пункту 2.1.1.12.2.1. клієнт сплачує банку відсотки в подвійному розмірі від зазначених в тарифах, що діють на дату нарахування. При непогашенні суми простроченого кредиту згідно пункту 2.1.1.12.6.1 «Умов та Правил надання банківських послуг» на суму від 100 грн, клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом.

Статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк (термін), відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.

Оскільки строк дії даного кредитного договору закінчується із закінченням строку дії кредитної картки - грудень 2017 року, то у банка наявні правові підстави нараховувати відсотки за користування даним кредитом, по 31 грудня 2017 року включно.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Отже, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. З такою позицією погодився й Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23.01.2018 року.

Як вірно визначено судом першої інстанції, заборгованість відповідача ОСОБА_1 . по відсотках за користування кредитом та за пенею нараховані станом на 30 вересня 2017 року, тобто в межах строку дії кредитного договору, а тому, окрім заборгованості за тілом кредиту, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 38 485,35 грн. та пеня у розмірі 4 175,55 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 , яка не була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, спростовуються наявним у матеріалах справи зворотним поштовим рекомендованим повідомленням про вручення відповідачу ОСОБА_1 судової повістки про призначення справи до розгляду на 12 березня 2018 року (а.с. 59).

Доводи ОСОБА_2 про те, що відповідач ОСОБА_1 особисто такого повідомлення не отримувала не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а тому колегією суддів не приймаються..

Під час розгляду в суді першої інстанції заяви про перегляд заочного рішення правонаступник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надала заяву в якій просила застосувати позовну давність, на задоволенні якої остання наполягала й в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

В той же час пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що платіжна картка дійсна до останнього дня місяця указаного на лицевій стороні картки.

Враховуючи те, що кредитним договором не встановлено обов`язку позичальника щомісячно вносити платіж з повернення суми кредиту у конкретно визначеному розмірі та не передбачено самостійної відповідальності за невиконання цього обов`язку, а строк погашення кредиту в повному обсязі у договорі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то в такому випадку позовна давність обраховується з моменту закінчення строку дії кредитної картки.

Судом встановлено, що 18.03.2011 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку НОМЕР_1 зі строком дії по січень 2015 року, а 26 грудня 2013 року - кредитну картку НОМЕР_2 зі строком дії по грудень 2017 року.

Оскільки строк дії картки закінчується в грудні 2017 року, а з позовом до суду банк звернувся у листопаді 2017 року, колегія суддів вважає, що трирічний строк на звернення з позовом не пропущено, у зв`язку з чим відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: