Справа № 464/8044/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/160/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» - Філь О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 13 листопада 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2017 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.10.2011 року між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та відповідачем було укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді № 1034/Г. Відповідно до умов вказаного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» зобов`язувалося постачати теплову енергію в гарячій воді до приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу, а останній зобов`язувався її отримувати та оплачувати за встановленими тарифами на умовах і в терміни, передбачені договором, своєчасно та в повному обсязі. Однак, ОСОБА_1 свої договірні зобов`язання не виконує, відтак, за період з 01.02.2014 року по 30.09.2015 року заборгованість складає 12 253,88 грн. Також, зазначає, що відповідно до ст. 625 ЦК України та пункту 7.2.3 Договору за прострочення зобов`язання Відповідачу нараховано 3% річних в розмірі 297,67 грн., інфляційні втрати 3202,24 грн. та 225,91 грн. - пені. Просив позов задовольнити та стягнути з відповідача загальну суму заборгованості за договором постачання теплової енергії в гарячій воді в розмірі 15 979,70 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відмовлено.

Рішення суду оскаржило ЛМКП «»Львівтеплоенерго», вважає його незаконним та необґрунтованим прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не взяв до уваги обставини, які мають значення для вирішення справ, що призвело до неправильного та неповного дослідження доказів та їх оцінки. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував те, що договір від 01.10.2011 року було пролонговано, оскільки відповідач отримував послуги з постачання теплової енергії, отримував рахунки, а відтак мав інформацію, що дана послуга й надалі надається. Вказує, що сам факт написання заяви від 20.09.2012 року не є достатньою підставою для припинення договору, оскільки відповідно до Наказу №4 від 22.11.2005 року «Про затвердження Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання», виданого Міністерством будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України передбачено певний порядок вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення, однак, такий відповідачем дотримано не було. Зазначає, що теплопостачальна організація має право припинити постачання теплової енергії споживачу у випадку письмового звернення споживача про припинення теплопостачання при умові погодження з іншими споживачами, які використовують приміщення в будинку з загально будинковою системою теплопостачання по АДРЕСА_1 . Крім того, вказує, що відсутність письмового договору сама по собі не може бути підставою для звільнення позивача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користувався ними. З вищенаведених підстав просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» - Філь О.О. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка визначає терміни, які вживаються у цьому Законі, житлово комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків та споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець суб`єкт господарювання, предметом кого є надання житлово комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово- комунальну послугу.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а аткож вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинковх територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово комунального господарства.

Аналіз змісту цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово комунальних послуг..

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пункт 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМ України від 08.10.1992 року №572, з урахуванням внесених змін постановою КМ України від 24.01.2006 року №45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналогічний обов`язок споживача (наймача, власника) закріплено в статтях 68, 162 ЖК України, згідно з якою наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Плата за комунальні послуги, відповідно до ст.67 ЖК України, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому законом порядку тарифами, нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, її розмір розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2011 року між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ОСОБА_1 було укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді № 1034/Г.

Згідно п.1 Договору за цим договором теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію для опалення в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення та гаряче водопостачання за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим договором.

Згідно п.2.1 Договору теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гаряче водопостачання - протягом року відповідно до графіка, затвердженого органами місцевої влади.

Пунктом 3.2.2 передбачено, що споживач зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені даним договором. Згідно п.6.3 споживач до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, сплачує теплопостачальній організації вартість гарячого водопостачання, фактично спожитої теплової енергії для опалення та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження.

Відповідно до пункту 10.1 договору № 1034/Г цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.10.2012 року.

Згідно з пунктом 10.4 договору № 1034/Г договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо не менше ніж за шістдесят календарних днів до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.09.2012 року ОСОБА_1 надіслав на адресу ЛМКП «Львівтеплоенерго» заяву про припинення дії договору № 1034/Г від 01.10.2011 року, зазначивши при цьому про припинення дії договору № 1034/Г з 01.10.2013 року, у зв`язку із неналежним наданням останнім послуг з теплопостачання та здійснення завищених нарахувань з теплопостачання за договором.

Відповідно до Законів України «Про теплопостачання», «Про місцеве самоврядування в Україні» питання відключення від мереж централізованого опалення відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування, які мають сприяти оптимальному розвитку систем теплопостачання на відповідній території.

Згідно зі ст.8 Закону України «Про житло-комунальні послуги» стандарти, нормативи норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують, зокрема Кабінет Міністрів України та центральний орган виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування,їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 117 Конституції України визначено, що постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України є обов`язковими до виконання.

Питання відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води в багатоквартирних житлових будинках регулюється Правилами надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2007 року №1268), та Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 22 листопада 2005 року №4 (із змінами, внесеними наказом Мінжитлокомунгоспу від 6 листопада 2007 року №169, зареєстрованим у МЮ 6 листопада за №1478/11758.

Відповідно до п.25, п.26 вказаних Правил відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Відключення здійснюється за рішенням постійно діючі міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади у випадку, коли технічна можливість такого опалення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування згідно Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання житлового будинку та запровадження заходів відносно дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будівель, опалення, вентиляції, кондиціонування, теплотехніки, державних будівельних норм з питань складу, порядку розробки і затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування,реконструкції та капітального ремонту в частині опалення. Відключення окремої квартири у багатоквартирному житловому будинку не передбачено.

У випадку відключення всього будинку рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власникам (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку. Відповідно до пункту 2.1Порядку для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник(власники)повинен (повинні)звернутися до відповідної комісії органу місцевого самоврядування або місцевого органу виконавчої влади з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. У заяві про відключення від мереж ЦО і ГВП власник (власники) будинку зазначає причини відключення. До заяви додається копія протоколу загальних зборів мешканців будинку щодо створення ініціативної групи з вирішення питання відключення від мереж ЦО і ГВП та прийняття рішення про влаштування в будинку системи індивідуального автономного опалення. Комісія розглядає надані документи лише за наявності затвердженої органом місцевого самоврядування в установленому порядку оптимізованої схеми перспективної розвитку систем теплопостачання населеного пункту та у відповідності до неї. Комісія, після вивчення наданих власником (власниками) документів у місячний строк приймає рішення щодо відключення від мереж ЦО і ГВП, улаштування індивідуальної (автономної) системи теплопостачання та збір вихідних даних і технічних умов для виготовлення проектної документації. При цьому обов`язково враховуються і технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником системи теплопостачання.

Крім цього, відповідно до п.1 Додатку №3 до договору №1034/Г від 01.10.2011 року теплопостачальна організація має право припинити постачання теплової енергії споживачу у випадку письмового звернення споживача про припинення теплопостачання при умові погодження з іншими споживачами, які використовують приміщення будинку з загально будинковою системою теплопостачання по АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, до заяви ОСОБА_1 від 20.09.2012 року згоди мешканців будинку долучено не було. Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про те, що на вказану заяву позивачем було надано відповідь про припинення договору.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення,зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642-643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Розкриваючи зміст засад свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим передбачив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Водночас, ч.1 ст. 19 Закону №1875-У1 від 24.06.2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність укладеного договору на надання житлово комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, що спростовує висновки суду про те, що відповідач не повинен оплачувати житлово- комунальні послуги у зв`язку з відсутністю укладеного між ним та ЛМКП «Львівтеплоенерго» договору про надання послуг з постачання тепла.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові №904/7183/17 від 04.07.201 року, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі.

Як вбачається із розрахунку, наданого представником позивача, за період з 01.02.2014 року по 30.09.2015 року у відповідача виникла заборгованість за постачання теплової енергії у розмірі 12253, 88 грн.

Крім цього, відповідачем не надано власного розрахунку нарахувань за послугу з постачання теплової енергії та не спростовано правильність таких нарахувань, здійснених позивачем.

Матеріали справи також не містять актів-претензій про неналежне надання або ненадання послуг, які б підтверджували твердження відповідача про здійснення розрахунків за ненадані послуги.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку, що позивачем відповідні розрахунки здійснено неправильно, відповідач не спростував розміру заборгованості жодними доказами, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення основної суми заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.02.2014 року по 30.09.2015 року слід скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нову постанову, якою позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 12253, 88 грн. заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.02.2014 року по 30.09.2015 року.

Що стосується вимог позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 10 частини третьої статті 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у пункті 23 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та пункті 20 типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною другою статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є цей Кодекс. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

З огляду на те, норми спеціального закону, яким є Закон України «Про житлово-комунальні послуги» конкурують з нормами основного акта цивільного законодавства, а саме ЦК України, зокрема ст.. 625 цього Кодексу.

У зв`язку із чим, на боржника не може покладатися відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 20 цього Закону у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.

Згідно п. 7.2.3. Договору, укладеного між сторонами за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію споживач сплачує теплопостачальній організації пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом, нарахування пені проводиться за період, що не перевищує одного року, з часу, що передує зверненню до суду.

Як убачається з розрахунку пені, здійсненого позивачем, пеня розрахована за період з 16.05.2015 р. по 01.11.2015 р., а з позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося 07.12.2017 р., тобто, поза межами визначеного законодавством строку, а відтак нарахована пеня не підлягає стягненню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 листопада 2018 року - в частині стягнення основної суми заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.02.2014 року по 30.09.2015 року скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нову постанову, якою стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 12253, 88 грн. заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.02.2014 року по 30.09.2015 року. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 листопада 2018 року - в частині стягнення основної суми заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.02.2014 року по 30.09.2015 року скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нову постанову, якою позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 12253, 88 грн. заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.02.2014 року по 30.09.2015 року.

В іншій частині позовних вимог рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13.11.2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.05.2017 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.