Справа № 450/1803/18 Провадження № 2-о/450/23/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2019 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

з участю: представника заявника ОСОБА_4 - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за заявою:

ОСОБА_4 , яка діє від власного імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,

про (предмет заяви): встановити факт, що має юридичне значення, а саме: загибелі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 05.09.2014 року поблизу населеного пункту Цвітні Піски, Слов`яносербського району, Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,

суд постановив

позиція заявника (підстава заяви): ОСОБА_4 є дружиною, а малолітня дитина ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув при виконанні обов`язку військової служби 05.09.2014 року поблизу населеного пункту Цвітні Піски, Слов`яносербського району, Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Вказаний факт заявник має намір підтвердити тому звернулася до суду.

Позиція заінтересованих осіб: у судове засідання не прибули, явку уповноважених представників не забезпечили.

Судові рішення у справі:20.06. 2018 року ухвала суду про відкриття провадження.

Встановлені судом обставини та оцінка суду.

Заявник посилається, як на загальновідомий факт, що наприкінці лютого початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Пунктом 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207 - 20 лютого 2014 року визначено датою тимчасової окупації території України. Цим законом визначено статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів державного самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору був прийнятий Закон України «Про санкції» № 1644-VII та видано розпорядження Кабінету міністрів України розпорядження від 11 вересня 2015 року № 829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів».

Прийняті нормативно-правові акти у хронологічній послідовності відтворюють обставини, що відбувалися на частині території України, та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, засуджена міжнародними інстанціями.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» 07 квітня 2014 року та «Луганської Народної Республіки» 27 квітня 2014 року.

У постанові Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року викладені обставини подій на сході України, зокрема, проведення протягом травня 2014 року фіктивних референдумів щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки».

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Рада України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08 липня 2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та Резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності і утримання українських політичних в`язнів з Російської Федерації.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Судом встановлено, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.

Наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями.

Відповідно до положень ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до положень п.8 ч.1, ч.2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З наведеного вище, а також з роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки, і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, та в судовому порядку встановлення таких фактів можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Обґрунтовуючи необхідність встановлення юридичного факту смерті чоловіка внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник посилалася на те, що це забезпечить реалізацію її прав, визначених нормами законодавства України та, зокрема, Загальною декларацією прав людини, при цьому, не вказавши, яких саме прав.

Суд, приймаючи до уваги, що Постановою ВР України від 27.01.2015 року № 129-УІІІ затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Також, ВР України Постановою від 21.04.2015 року № 337-VІІІ схвалила текст Заяви ВР України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 році. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник, в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Президент України своїм Указом від 24.09.2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано, та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Таким чином, факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено наведеними вище актами ВРУ та Президента України та є загальновідомим, про що вірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні і встановлення даного факту рішенням суду не потребує.

Суд вважає, що заявник має достатньо переконливі докази того, що її чоловік загинув під час проведення антитерористичної операції у зоні її проведення, що підтверджується, зокрема, Витягом із Протоколу № 2901 від 26.09.2014 року, витягом з наказу командира ВЧ А 0284 № 228 від 11.09. 2014 року № 228, Посвідченням на ім`я заявника № НОМЕР_1 .

Отже, за таких обставин, вважати , що є підстави для висновку про те, що у заявника наявні перепони для підтвердження факту загибелі її чоловіка ОСОБА_6 внаслідок проведення антитерористичної операції через збройну агресію проти України зі сторони Російської Федерації у апеляційного суду немає.

З огляду на вище викладене, з урахуванням положень ч.1 ст. 293 ЦПК України, юридичний факт, про встановлення якого порушує у даній справі питання заявник (наявність збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації), є загальновідомим та встановлено в порядку окремого провадження бути не може.

Керуючись ст.ст. 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у задоволенні заяви ОСОБА_4 , яка діє від власного імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 про (предмет заяви): встановити факт, що має юридичне значення, а саме: загибелі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 05.09.2014 року поблизу населеного пункту Цвітні Піски, Слов`яносербського району, Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,- відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

ОСОБА_4 , АДРЕСА_1

ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 .

Міністерство соціальної політики України, вул.. Еспланадна, 8/10, м. Київ.

Російська Федерація (Посольство Російської Федерації в Україні), Повітрофлотський проспект, 27, м. Київ.

Повне рішення складено 24.05.2019 року.

СуддяЄ. О. Данилів