Ухвала

Іменем України

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 188/1631/16-ц

провадження № 61-6773ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., ХоптиС. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4на постанову Дніпровського апеляційного суду у складі суддів: Єлізаренко І. А.,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, від 05 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 1998 року вона мешкає у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 який придбала за усною домовленістю з його власницею ОСОБА_8 Однак ОСОБА_7, яка є спадкоємицею померлої 13 грудня 2007 року ОСОБА_9 та отримала кошти у розмірі 2 600,00 доларів США та 1 800,00 грн за цей будинок у 1998 році, відмовляється визнати за нею право на цей будинок та ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, тому позивач просила визнати за нею право власності на це майно за набувальною давністю.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Полубан М. П. від 10 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності за набувальною давністю на зазначене домоволодіння.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_4, звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами про визнання права власності за набувальною давністю на спірне домоволодіння, знала, що його власником є спадкоємиця ОСОБА_8, однак звернулась з позовом до територіальної громади, що виключає набуття права власності на майно за набувальною давністю.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_4 просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року та залишити в силі рішення Петропавлівського районного суду від 10 січня 2017 року, посилаючись на те, що вона добросовісно заволоділа спірним майном і понад десять років продовжує відкрито, безперервно володіти ним, а суд апеляційної інстанції не врахував ці обставини та безпідставно відмовив у задоволенні її позову.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало на праві власності ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. З 1998 року у ньому проживає позивач.

ОСОБА_7 є донькою померлої ОСОБА_8 та прийняла спадщину після смерті матері.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області

від 03 серпня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2011 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку у зв'язку з придбанням, та встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 була домовленість про продаж спірного домоволодіння, однак, договір купівлі-продажу сторони не оформили нотаріально, оскільки ОСОБА_8 померла.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що з 1996 року вона заволоділа нерухомим майном, а саме спірним домоволодінням та продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом більш ніж десять років, а тому вважає, що наявні всі підстави для задоволення даного позову.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта

статті 344 ЦК України).

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Давність володіння не могла вважатись добросовісною, оскільки позивачці було відомо, що спірне майно належить ОСОБА_8 та її спадкоємцям, отже вона знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, про що свідчить її позов до ОСОБА_7 про визнання права власності на спірне домоволодіння.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивачка з 1998 року, знаючи хто є власником домоволодіння, цей позов пред'явила не до власника майна, а до територіальної громади, а самі по собі відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно застосувавши вищенаведені положення закону, дотримавшись норм ЦПК України, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень не вбачається неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а також порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

На підставі наведеного колегія суддівдійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки правильне застосування судами норм статті 344 ЦК України є очевидним.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта