КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2019 року м. Київ

Справа №370/2024/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/5376/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» на рішення Макарівського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Мазки Н.Б. 27 листопада 2018 року в смт. Макарів, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» про визнання недійсними правочинів,

В С Т А Н О В И В

У вересні 2016 року представник ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором №27/10-10101 від 26 вересня 2008 року в розмірі 36595,94 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 921119,80 грн, звернути стягнення на земельну ділянку загальною площею 0,2462 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, загальною площею 44,3 кв.м, житловою площею 32,5 кв.м, позначеного за планом земельної ділянки літерою «А», сараю, позначеного за планом земельної ділянки літерою «Б», сараю, позначеного за планом земельної ділянки літерою «В», убиральні, позначеної за планом земельної ділянки літерою «Г», погребу, позначеного за планом земельної ділянки літерою «Д», криниці, позначеної за планом земельної ділянки за № 1 , огорожі, позначеної за планом земельної ділянки за №3,5, шляхом продажу ним, позивачем, вказаного предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право йому, ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, проведення дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, проведення дій щодо оформлення та отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, у державних та приватних нотаріусів, у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування) необхідних для здійснення такого продажу.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд визнати недійсними договір №016 від 30 вересня 2015 року про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №27/10-10101 від 26 вересня 2008 року та договір від 07 липня 2016 року про відступлення прав за іпотечним договором №027/ДЗ14191, посвідчений 26 вересня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П., за реєстровим №4941.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» про визнання недійсними правочинів - задоволено.

Визнано недійсним договір №016 від 30 вересня 2015 року про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №27/10-10101 від 26 вересня 2008 року, а також визнано недійсним договір від 07 липня 2016 року про відступлення прав за іпотечним договором №027/ДЗ14191, посвідчений 26 вересня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П., за реєстровим №4941.

Рішення суду щодо недійсності правочину мотивовано тим, що право здійснювати управління грошовими коштами, які належать комерційному банку, законом прямо не встановлено, договір управління майном в частині передачі в управління вищевказаних грошових коштів у розмірі 292181,98 грн за кредитним договором прямо суперечить ст.1030 ЦК України.

Вирішуючи спір в частині вимог первісного позову, суд першої інстанції вказав на те, що позичальник з моменту укладення кредитного договору до жовтня 2013 року своєчасно, в повному обсязі здійснював всі платежі шляхом внесення коштів на вказані в кредитному договорі рахунки до тих пір, поки кредитор з власної ініціативи поза волею позичальника не закрив передбачені ст. 8 кредитного договору рахунки, чим унеможливив для позичальника подальше виконання умов кредитного договору. Також суд вважав, що позивачем не надано доказів належного оформлення заміни сторони в іпотечному договорі, позивач безпідставно вимагає від відповідача за первісним позовом сплати коштів, а також звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не погодилось із зазначеним судовим рішенням ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду реальним обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення. Представник позивача вказує на те, що відповідно до постанови НБУ №369 від 28 серпня 2001 року між Банком, Управителем та Національним банком України 20 листопада 2013 року було укладено Договір про передавання в управління непроданих активів (далі - «Договір управління»). В матеріалах справи міститься Договір про передавання в управління непроданих активів, відповідно до якого Банк передав в управління Управителеві непродані активи, серед яких і кредитний договір відповідача; копія договору №016 про відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором № 27/10-10101 від 26 вересня 2008 року та акт прийому передачі документів кредитної справи укладений між Управителем та апелянтом, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором було відступлено на користь апелянта; копія договору посвідченого приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. в реєстрі за №219 про відступлення права за іпотечним договором №027/ДЗ1419І посвідченим 26 вересня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П., за реєстровим №4941, відповідно до якого права іпотекодержателя за Іпотечним договором перейшли до апелянта.

Таким чином, посилання суду першої інстанції на ті обставини, що на момент звернення до суду та на момент винесення рішення кредитором за Кредитним договором являвся Банк, а матеріали справи не містять підтвердження зміни кредитора та іпотеко держателя, не відповідають дійсності та наявним у матеріалах справи доказам. Також судом не було надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не перевірено тієї обставини, що на адресу відповідача направлялися вимоги про виконання зобов`язання з зазначенням рахунку для виконання зобов`язань, що апелянт звертався до відповідача з заявою про необхідність з`явитися за адресою останнього для ознайомлення з оригіналами документів та обговорення порядку сплати заборгованості за Кредитним договором, однак відповідач ігнорував будь-які листи, зобов`язання не виконував, для встановлення відповідних обставин та огляду оригіналів документів не з`являвся. Також зазначає про те, що Банком було передано в управління управителеві не грошові кошти, як помилково зазначив суд, а кредитні портфелі - право вимоги за Кредитними договорами, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання договорів відступлення недійсними. Вказує на те, що в матеріалах справи відсутня ухвала суду про об`єднання вимог за зустрічним позовом в одне позовне провадження. Також суд першої інстанції не виконав обов'язку, передбаченого ст. 130 ЦПК України (в редакції на момент прийняття зустрічного позову), ухваленим рішенням вирішив питання про права та обов'язки Управителя, якого не було залучено в якості співвідповідача до участі у справі, чим позбавив Управителя змоги реалізувати свої права на захист.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким вимоги первісного позову задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» вказує на те, що суд першої інстанції не встановив яка саме роль Договору управління та які дії здійснює управитель, які він має повноваження та не встановив, що між управителем та Товариством укладено договір відступлення прав за кредитним договором та за іпотечним договором. Також вказує на те, що Єдина інформаційна система «Реєстр позичальників» створюється і функціонує на добровільних засадах, а тому посилання суду на належне невиконання зобов`язань боржником, у зв`язку з відсутністю інформації в Єдиній інформаційній системі «Реєстр позичальників»,є помилковим. А тому вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі є законними і обґрунтованими та вона підлягає задоволенню.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Сич О.Ю. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ними вимог.

Відповідач ОСОБА_1 та його представники адвокат Лемець В.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Інші учасники справи повідомлялись про розгляд справи в порядку визначеному процесуальним законом, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Виходячи з положень ст.ст. 371,372 ЦПК України, колегія суддів вважала за доцільне розглянути справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 26 вересня 2008 року між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та громадянином України ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №27/10-10101.

За умовами договору Акціонерний банк «Банк регіонального розвитку» надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) у сумі 55730 доларів США, а позичальник зобов'язався сплачувати за користування кредитом проценти із розрахунку 17 % річних, комісійну винагороду, та повернути кредит відповідно до передбаченого Кредитним договором графіку, який передбачає щомісячні платежі у чітко визначених сумах. Кінцевий строк погашення заборгованості визначений сторонами датою 25 вересня 2023 року.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що моментом (днем) повернення кредиту (частини кредиту відповідно до графіку) вважається день зарахування суми кредиту (частки кредиту відповідно до графу нарахованих процентів, комісійної винагороди та можливих пені і штрафних санкцій, визначених цим договором) на відповідні рахунки, зазначені в статті 8 цього договору, якщо інше не випливає в цьому договорі. В розділі «Рахунки», а саме: в п.8.1. зазначений для обліку кредиту рахунок № НОМЕР_2 . Також вказані рахунки для обліку процентів; обліку комісійної винагороди за управління кредитом; для повернення простроченої заборгованості; для сплати штрафу (т.1 а.с.7- 19).

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод, але основні умови кредитування змінені не були (т.1 а.с.13-19).

В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, а також відшкодування можливих витрат банку на здійснення забезпеченої заставою вимоги між банком та позичальником ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №027/ДЗ14191, посвідчений 26 вересня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П., за реєстровим №4941.

Згідно з договором іпотеки, ОСОБА_1 зобов`язується відповідати за виконання зобов`язань за договором кредиту №27/10-10101 від 26 вересня 2008 року, укладеним між сторонами та додатковими угодами до нього, що укладатимуться. В іпотеку за цим договором передається наступне майно: земельна ділянка, що стане власністю у майбутньому, загальною площею 0,2462 гектара, розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_3 (т. 1 а.с.20-22).

На підставі розпорядження №27/3-2 від 26 вересня 2008 року управлінню бухгалтерського обліку Департаменту кредитування фізичних осіб АБ «Банк регіонального розвитку», заяви на видачу готівки №1521 від 26 вересня 2008 року, ОСОБА_1 отримав 270942,54 грн, еквівалент у доларах США 55730,00 (а.с.23, 24).

На підставі договору купівлі-продажу № 4937 від 26 вересня 2008 року ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 0,2462 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом серія НОМЕР_4 . Вказана земельна ділянка має цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с.199). Домоволодіння, яке на ній розташовано має загальну площу 44,3 кв.м, також зареєстровано на праві власності за відповідачем ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.198).

Акціонерний банк «Банк регіонального розвитку» з 14 грудня 2014 року перебуває у стані припинення за рішенням засновників, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с.74-80,184).

Між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (установник управління), Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» (Управитель) та Національним банком України 20 листопада 2013 року був укладений Договір про передавання в управління непроданих активів . Відповідно до умов цього договору Установник управління (АБ «Банк регіонального розвитку») передає в управління Управителеві (ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М») активи, серед яких, зокрема, і залишок непогашеної позичальником ОСОБА_1 позики за кредитним договором станом на момент укладення договору управління майном згідно з додатком №1 у розмірі 292181,98 грн. В розділі «Обмеження щодо управління активами» в пункті 4.1. зазначено, що продаж управління права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління цим договором, здійснюється лише за попереднім погодженням з Національним банком України (т.1 а.с.89-95,110-116).

Рішенням НБУ № 255 від 25 травня 2015 року погоджено відчуження майна активів АБ «Банк регіонального розвитку» (т.1 а.с.147).

На підставі договору управління майном, шляхом продажу з аукціону, ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» уклав наступні правочини з ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ», які стосуються безпосередньо ОСОБА_1 :

- договір №016 від 30 вересня 2015 року про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №27/10-10101 від 26 вересня 2008 року;

- договір від 07 липня 2016 року про відступлення прав за іпотечним договором №027/ДЗ14191, посвідченим 26 вересня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П., за реєстровим №4941 (т.1 а.с.25-29,148-149, 154).

На підставі договорів про відступлення права вимоги ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ» 23 липня 2016 року направило звернення до ОСОБА_1 , в якому вимагало про виконання зобов'язання щодо сплати коштів в розмірі, еквівалентному 36595,94 доларів США на їх рахунок (т.1 а.с.48-50). Така ж сума заборгованості визначена ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ» при зверненні до суду з даним позовом, її складові позивачем не визначені.

З листів-звернень від 04 лютого 2014 року, 05 березня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_1 особисто звертався до АБ «Банк регіонального розвитку» за наданням йому банківських реквізитів для погашення кредиту і відсотків, оскільки у зв`язку з банківськими організаційно-правовими проблемами не міг вчасно виконувати обов`язки за кредитним договором. Також ОСОБА_1 , звертався до Національного банку України з запитом про підтвердження повноважень ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» (т.1 а.с.54-61).

Матеріали справи містять листи ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» адресовані відповідачу ОСОБА_1 в яких повідомляється про відкритий в Головному управлінні НБУ рахунок для зарахування коштів, та пропонується погасити всію суму заборгованості (т.1 а.с.117-123). Дані про отримання відповідачем цих листів відсутні.

Згідно листа-відповіді №20-000У/77656 від 16 вересня 2016 року Національного банку України на ім`я ОСОБА_1 , банк повідомляє останньому про те, що станом на 14 вересня 2016 року в ЄІС «Реєстр позичальників» відсутня інформація щодо простроченої заборгованості ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) перед банками України (т.1 а.с.62).

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», складеного ТОВ «Приват-Консалтинг» в 2015 році, ринкова вартість оцінки всіх майнових прав на боргові зобов`язання становить 1961476,00 грн, боргові зобов`язання ОСОБА_1 оцінені у сумі 25566,00 грн (т.1 а.с.143-146).

В ході проведення аукціону початкова ціна на майнові права на боргові зобов`язання АБ «Банк регіонального розвитку» була визначена спочатку у сумі 1639013,00 грн, повторно у сумі 1147309,1 грн, боргові зобов`язання ОСОБА_1 визначені у розмірі 292181,9 грн (т.1 а.с.150-159)

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_1 стверджував, що до 2013 року ним своєчасно виконувались взяті на себе зобов`язання, потім відділення банку закрились, він неодноразово звертався до НБУ, відповіді не отримав, ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта-М» зверталась до нього з вимогою про сплату всієї суми, проте без зазначення реквізитів для здійснення оплати (т.1 а.с.160-163).

Вирішуючи заявлені сторонами позовні вимоги суд апеляційної інстанції виходить з того, що першочергово має вирішуватись питання дійсності правочину, на підставі якого заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В силу ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

Договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно.

Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя (ст. 1029 ЦК України).

Предметом договору управління майном можуть бути підприємство як єдиний майновий комплекс, нерухома річ, цінні папери, майнові права та інше майно.

Не можуть бути предметом договору управління майном грошові кошти, крім випадків, коли право здійснювати управління грошовими коштами прямо встановлено законом.

Майно, передане в управління, має бути відокремлене від іншого майна установника управління та від майна управителя.

Майно, передане в управління, має обліковуватися в управителя на окремому балансі, і щодо нього ведеться окремий облік.

Розрахунки, пов'язані з управлінням майном, здійснюються на окремому банківському рахунку.

Майно, набуте управителем у результаті управління майном, включається до складу отриманого в управління майна (ст. 1030 ЦК України) .

В порядку визначеному ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

З наведених обставин справи вбачається, що Договір про передавання в управління непроданих активів, був укладений 20 листопада 2013 року між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (установник управління), Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» (Управитель) та Національним банком України.

У вимогах зустрічного позову відповідач просив про визнання недійсними: договору №016 від 30 вересня 2015 року про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №27/10-10101 від 26 вересня 2008 року та договору від 07липня 2016 року про відступлення прав за іпотечним договором №027/ДЗ 14191 від 26 вересня 2008 року.

Тобто Договір про передавання в управління непроданих активів від 20 листопада 2013 року не був предметом даного спору, він не оскаржувався в судовому порядку окремо, не визнаний недійсним, а отже в силу ст. 204 ЦК Україн, є правомірним. До того ж сторони у даній справі не були сторонами цього правочину, лише третя сторона у справі була учасником даних правовідносин, інші учасники не залучені до участі у даній справі. А отже надання судом першої інстанції оцінки цьому договору не можна визнати обґрунтованими.

Крім того, суд першої інстанції вказавши на те, що предметом договору є грошові кошти, не звернув уваги на те, що його предметом є активи і права вимоги. Так, зобов`язальне право вимоги передбачає грошові кошти але лише в безготівковій формі, яке може бути об`єктом майнового обороту і навіть включається до складу майна, втілюючи в себе певну товарну (економічну) цінність, що робить припустимим говорити про довірче управління активами.

ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта -М» за договорами про відступлення прав вимоги, укладених з ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ» виступає довірчим власником отриманих активів Акціонерний банк «Банк регіонального розвитку», предметом вказаних договір є права вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, укладених з відповідачем ОСОБА_1 , при цьому нотаріальна форма договору про відступлення прав за іпотечним договором є додержаною. А отже висновок суду першої інстанції про недійсність цих договорів не ґрунтується на нормах чинного законодавства, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог зустрічного позову.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

В силу ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ч.1 ст. 572 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст. 575 ЦК України).

В порядку визначеному ст.ст. 589, 590 ЦК України, ст.ст.12, 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є два або більше об`єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя.

В силу ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням (ст. 516 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання (ст. 518 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених ч.4 ст. 545 цього Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

В силу ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним.

З наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір та договір іпотеки був укладений між АБ «Банк регіонального розвитку» та відповідачем ОСОБА_1 .. В подальшому відбулась заміна кредитора у обох зобов`язаннях, на даний час має місце спір між позивачем, як новим кредитором та відповідачем, як боржником у зобов`язанні.

Сторонами визнаний факт виконання первісним кредитором зобов`язань щодо надання кредитних коштів. Сторонами також визнається факт належного виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 з дати укладення договору і до жовтня 2013 року, поки первісний кредитор з власної ініціативи не закрив передбачені в ст. 8 кредитного договору рахунки, чим унеможливив для позичальника подальше виконання умов кредитного договору. Встановлено, що позичальник ОСОБА_1 зі свого боку здійснив дії, направлені на з`ясування причини неможливості сплати коштів на вказані в кредитному договорі рахунки (шляхом надсилання на вказану в кредитному договорі адресу кредитора відповідних письмових звернень), що дає підстави стверджувати про відсутність доказів невиконання умов кредитного договору з його вини та спростовує твердження позивача про те, що в порушення договірних зобов'язань відповідач не сплачує кредит, починаючи з листопада 2013 року.

Матеріали справи не містять даних, щодо виконання саме позивачем покладених на нього законом обов`язків щодо повідомлення відповідача про заміну сторони у зобов`язанні, не повідомлено відповідачу рахунок за яким може бути здійснено погашення за умовами кредитного договору, натомість виставлено вимогу про дострокове виконання зобов`язання в цілому, без наведення складових заборгованості в тому числі і при зверненні до суду. Відсутність розрахунку заборгованості та відповідних первинних документів щодо обліку кредитної заборгованості унеможливлює визначення як наявності заборгованості, так здійснення перевірки визначеного позивачем розміру, що у свою чергу не дає підстав для висновку про порушення відповідачем взяти на себе зобов`язань.

У зв`язку з цим, має місце прострочення кредитора, дії якого по суті мали наслідком неможливість своєчасного або в розумний після виникнення для боржника відповідних обставин строк розрахунку за договором. Кредитор не мав належних підстав вважати позичальника винним у порушенні зобов'язання в тих межах, в яких пред'явив позов, у справі відсутні докази щодо наявності підстав для покладання на відповідача у визначених позивачем межах цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язання. З урахуванням встановленого, дій сторін, вимоги про дострокове стягнення визначеного кредитором боргу за рахунок предмету іпотеки істотно та необґрунтовано порушують законні майнові права та інтереси відповідача.

Отже, враховуючи, що позичальник був позбавлений можливості здійснювати належне виконання зобов'язання за договором у зв`язку з проблемами діяльності первісного кредитора, а позивач як новий кредитор, не виконавши обов'язків, що їх слід було виконати саме йому, не довівши як наявність заборгованості, так і відсутність своєї вини у простроченні, безпідставно пред'явив позов до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки таке право виникає лише у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання.

А отже висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем за первісним позовом заявлених позовних вимог відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому в цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» - задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року- скасувати в частині вирішення вимог зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» про визнання недійсними правочинів - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 10 червня 2019 року.