Номер провадження: 22-ц/813/3809/19
Номер справи місцевого суду: 500/7513/18
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 листопада 2018 року про забезпечення позову до пред»явлення позову,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, шляхом накладення арешту на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому заявник зазначала, що у вересні місяці 2017 року вона мала намір придбати у ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1, про що було укладено договір оренди житлового будинку з правом викупу.

До укладення даного договору, нею було передано ОСОБА_2 6000 доларів США в майбутній розрахунок за відчуження вказаного житлового будинку.

Згідно умов договору, орендодавець зобов"язана протягом десяти днів після витікання терміну дії даного договору укласти договір купівлі-продажу житлового будинку з орендарем. Сторони вправі укласти інший договір відчуження житлового будинку на користь орендаря. Договір укладений строком на 1 рік та діє включно до 27.09.2018 року. У випадку відмови орендодавця добровільно укласти договір купівлі-продажу житлового будинку на умовах, зазначених в договорі, орендодавець зобов"язаний повернути орендарю сплачену останнім грошову суму за оренду вищевказаного житлового будинку в сумі 6000 доларів США.

Проте, до цього часу, договір купівлі-продажу спірного житлового будинку ОСОБА_2 з ОСОБА_4 не уклала, будь-якої пропозиції щодо продажу майна не пропонувала та грошей не повернула, що стало підставою звернення ОСОБА_4 із заявою про забезпечення до суду.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 листопада 2018 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено. Накладено арешт на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 листопада 2018 року, посилаючись на порушення судом першою інстанцією норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову, про які просить заявник, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у справі за позовом, з яким він має намір звернутися до суду.

З таким висновком колегія суддів погоджується у повному обсязі.

Відповідно до ч.1-2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до роз'яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 має намір звернутися до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, які вона передала у якості авансу за житловий будинок АДРЕСА_1.

Тобто, предметом спору є грошові кошти, надані ОСОБА_2 в якості авансу за будинок, який на праві приватної власності, згідно витягу з Державного реєстру, належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування (а.с.06-08).

Тому, враховуючи, що заявлені позовні вимоги є майновими, забезпечення позову у вигляді накладення арешту на будинок, є допустимим. При цьому, забезпечення позову усуває саму можливість відчужити до вирішення справи по суті предмет спору і тим самим утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності забезпечення є неспроможними, оскільки апелянтом не надано звіту або експертного висновку про вартість саме арештованого нерухомого майна. При цьому належним доказом вартості арештованого майна не може вважатися суб'єктивна думка апелянта заснована лише на оголошеннях на сайті «ОLХ» про вартість інших об'єктів нерухомості, що продаються, які за технчими характеристиками є наближеними до арештованого будинку.

При таких обставинах не можна вважати доведеними доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог співмірності.

Щодо вартості майна, на яке накладено арешт слід зазначити, що апелянтом не надано доказів того, що належне їй на праві власності інше майно є меншим за вартістю ніж арештоване і відповідає вимогам співмірності.

Доводи апеляцйної скарги про наявність у відповідача на праві власності іншого нерухомого майна меншою вартістю не можуть бути взятими до уваги, оскільки апелянт не надав докази про вартість цього іншого майна.

Крім того, відповідач в даному випадку, не позбавлений права звернутися до суду з відповідною заявою про заміну первісно арешованого майна іншим майном, вартість якого на думку відповідача є співмірною з ціною заявленого позову з наданням належних і достатніх доказів вартості такого майна.

Щодо зустрічного забезпечення позову, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.7 ст.153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Теоретично йдеться про право, а не обов'язок суду використовувати зустрічне забезпечення, проте ЦПК України містить кілька винятків, це коли:

- позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

- суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 має в установленому законом порядку місце проживання, що знаходиться на території України, а докази щодо можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, суду не представлено.

При цьому в розумінні ч.6 ст. 154 ЦПК України невирішення судом питання про зустрічне забезпечення під час забезпечення позову не позбавляє особу щодо якої вжиті заходи забезпечення позову звернутися до суду з клопотанням про зустрічне забезпечення, яке суд зобов'язаний розглянути протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Тому доводи апеляційної скарги про розгляд судом заяви про забезпечення позову, яка не містить пропозиції щодо зустрічного позову, самі по собі не є достатньою підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову.

За таких обставин, доводи апеляційної інстанції не спростовують правильність постановленої ухвали, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений: 25.04.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.А. Калараш

А.П. Заїкін