Запорізький Апеляційний суд
Пр. № 22-ц/807/1355/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Кулабухової І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вознесенівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Вознесенівський районний відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, Комунальна установа «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя»

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в порядку окремого провадження до суду із вищевказаною заявою (а.с. 1-6), в якій з метою встановлення належності до громадянства та отримання паспорту громадянина України просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В обґрунтування своєї заяви зазначав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Совєтське Совєтського району Автономної республіки Крим, Україна. Зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5. З моменту народження по 05.12.2018 року, не рахуючи відбування покарання в місцях позбавлення волі, він постійно проживав у с. АДРЕСА_3 . В 1991 році він набув громадянство України, за отриманням паспорту громадянина України до органів внутрішніх справ та Міграційної служби України він не звертався. Раніше в нього був паспорт колишнього СРСР, в якому в 1993 році паспортним відділенням Совєтського РВВС АРК були проставлені штампи «України» та «Україна», цей паспорт було вилучено слідчим під час досудового слідства. 08.02.2018 року Запорізьким міським територіальним центром соціального обслуговування заявника було визнано бездомною особою. 15.11.2018 року безстроково встановлено першу групу інвалідності.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 26) окреме провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2019 року (а.с. 35-36) заяву ОСОБА_1 у цій справі задоволено.

Встановлено факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Совєтське Совєтського району Автономної Республіки Крим, Україна (місце тимчасового проживання: АДРЕСА_4 ) станом на 24 серпня 1991 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, заінтересована особа - Вознесенівський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області у своїй апеляційні скарзі (а.с. 38-42) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні вищезазначеної заяви ОСОБА_1

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 47).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 54) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 56).

Учасники цієї справи своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом не скористались.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 08 травня 2019 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи заявник ОСОБА_1 (а.с. 64) та в силу вимог ст. 130 ч. 5 ЦПК України представник останнього - адвокат Трифонов А.В. (через свого довірителя а.с. 22-23, 66-68) не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання заявника ОСОБА_1 та представника останнього - адвоката Трифонова А.В. і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представників заінтересованих осіб: Вознесенівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області - Свєченовської К.А. (а.с. 69) і Маменко К.С. (а.с. 71) та Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» - адвоката Четверик М.Ю. (а.с. 72).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників заінтересованих осіб, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Вознесенівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву заявника у цій справі, керувався ст.ст.13, 81, 89, 259, 263-265, 268, п.5 ч.2 ст.293, ст.315 ЦПК України, ст.ст.3, 8 Закону України "Про громадянство" та виходив із наступного.

Судом встановлено, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в селі Совєтське Совєтського району Автономної республіки Крим, Україна, що підтверджується повторно виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с.8).

Згідно із довідкою КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» від 30.11.2018 року ОСОБА_1 з 24.01.2018 року по теперішній час знаходиться в КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні, 12.11.2018 року оглянутий Вознесенівською МСЕК, визначена І група інвалідності з постійним стороннім доглядом (а.с.7).

Згідно із посвідченням про взяття на облік за №1380 ОСОБА_1 дійсно перебуває на обліку в центрі обліку бездомних осіб як особа, яка не має постійного місця проживання (а.с.9).

Згідно із довідкою про звільнення серії ЗАП №02588, виданою ОСОБА_1, він відбував покарання в установах Державної пенітенціарної служби з 14.08.2012 року по 26.08.2016 року, звідки звільнений умовно-достроково (а.с.10).

Згідно із довідкою по архівній особовій справі 43-Н-13 ОСОБА_1 у період з 24.01.1979 року по 31.08.2007 року був неодноразово судимий, відбував покарання у Копичинській виправній колонії (№112) Тернопіліської області, у Дар`ївській виправній колонії (№10) Херсонської області, у Північній виправній колонії (№90) Херсонскої області, у Сімферопольській виправній колонії (№102) АР Крим; у Перевальській виправній колонії (№15) Луганської області (а.с.11-12).

Листом Вознесенівського РВ у м. Запоріжжі від 20.11.2018 року ОСОБА_1 повідомлено, що для вирішення питання документування його паспортом громадянина України, йому необхідно надати документи, які підтверджують належність до громадянства України (а.с.13-15).

Згідно із довідкою Завідувача Вільнянського РС УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_1 ., перебуваючи покарання у Кам`янській ВК справді звертався до Вільнянського РС УДМС україни в Запорізькій області з приводу видачі паспорта замість втраченого. Проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, проте не встановлено належності будь-якої країни (а.с.16).

Листом Запорізького міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 18.10.2018 року №01-22/2200 повідомлено, що у ОСОБА_1 відсутні документи, які слугували би підставою для набуття громадянства України або документи, які підтверджують належність до громадянства України (а.с.19-21).

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

У п. 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, які проживали в Україні і не були громадянами інших держав станом на 24 серпня 1991 року або прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року, що має підтверджуватись документами про прописку.

За ч.ч.1,7 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» на набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України. Для набуття громадянства за територіальним походженням не є обов`язковою умова про не перебування особи в іноземному громадянстві. Його може набути й іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство. Датою набуття громадянства України у передбачених цією статтею випадках є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 зі змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Таким чином, аналізуючи викладене суд вважав, що заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню, оскільки заявник надав до суду докази свого постійного проживання на території України в селі Пруди Сімферепольського району Автономної республіки Крим, станом на 24 серпня 1991 року, метою встановлення цього факту є встановлення належності до громадянства України.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Конституція України, яка має норми прямої дії і є основним Законом України, а саме: статті 1 та 19 наголошують, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 4 Конституції України встановлено, що підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Державою нормативно закріплено порядок документального посвідчення фактів, які мають юридичне значення. Факт проживання фізичної особи без реєстрації (прописки), який має юридичне значення для встановлення належності особи до громадянства України за статтею 3 Закону України «Про громадянство України», встановлюється відповідним рішенням суду (підпункт «в» пункту 8 Розділу II Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України»).

Проте, хоча суд першої інстанції правильно розглядав дану справу в межах заявлених у цій справі вимог заявника.

Проте, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи і не звернув належного уваги на те, що встановлення належності до громадянства України таких осіб, як заявник ОСОБА_1 , здійснюється в іншому порядку.

Абз. 3 п.п. «а» п. 7 розділу II Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 року № 588/2006) передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується осіб, які станом на 24 серпня 1991 року, або станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України.

П. 13 передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті З Закону України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року відбувала покарання у місцях позбавлення волі на території України та перебувала у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживала відповідно на території УРСР або на території України, подає такі документи:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності в особи паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживала відповідно на території УРСР або на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) документ, що підтверджує факт постійного проживання особи відповідно на території УРСР або на території України на момент набрання вироком суду законної сили;

г) документ, який підтверджує факт відбування особою покарання у місцях позбавлення волі на території України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

Отже, предметом судового розгляду в порядку окремого провадження мав бути інший факт, що має юридичне значення, для заявника, ніж ним заявлено у цій справі, а саме: факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України на момент набрання чинності рішення Нижньогорського районного суду Кримської області від 14.11.1988.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Вознесенівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу Вознесенівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області слід задовольнити; рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2019 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Вознесенівський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, Комунальна установа «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» у цій справі слід відмовити.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити, що заявник ОСОБА_1 не позбавлений у подальшому права на звернення до суду окремо від цієї заяви про встановлення іншого факту, що має юридичне значення.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вознесенівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2019 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Вознесенівський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, Комунальна установа «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» у цій справі відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 10.05.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.