ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2019 року м. Чернівці

справа № 718/3359/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Перепелюк І.Б., Литвинюк І.М.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

представник відповідача: ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Мізюка В. М., повний текст якого складено 22 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу, обґрунтовуючи вимоги тим, що між ним та відповідачем було укладено усну угоду про те, що позичає ОСОБА_2 гроші в сумі 10 000 доларів США, які він зобов`язався повернути, що підтверджується розпискою.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він з відповідачем ОСОБА_2 , який в подальшому змінив прізвище на ОСОБА_2 , знаходився у дружніх відносинах, при передачі грошей термін на повернення чітко не був зазначений, відповідач повинен був поступово, певними частинами повертати суму та сплатити 5% щомісячно. Однак, з моменту отримання вищевказаних грошових коштів по сьогоднішній день ОСОБА_2 умови даного договору не виконує та грошові кошти не повертає. За підрахунками позивача сума, що підлягає поверненню разом із врахуванням 5 % щомісячних, складає 76 189 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом валют НБУ на день пред`явлення позову 1609873,57 грн.

Враховуючи викладене позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості за розпискою та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 борг за договором позики у сумі 10 000 доларів США, що станом на 14.03.2019 року за офіційним курсом валют НБУ становить 267 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що він грошові кошти у позивача ОСОБА_1 не позичав та не отримував. Надана розписка не містить всіх необхідних реквізитів, зокрема не зазначено особи позикодавця та кому і коли грошові кошти він зобов`язується повернути. Також зазначає, що згідно свідоцтва НОМЕР_1 , виданого відділом ДРАЦСу Кіцманського РУЮ у Чернівецькій області, ним було змінено прізвище « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 », та 22 січня 2014 року отримано паспорт громадянина України, при цьому розписка написана від імені ОСОБА_2 06.05.2015 року. Спростовує також отримання листа від ОСОБА_1 з вимогою виконати зобов`язання.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із встановленого факту укладення між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 договору позики, відповідно до якої 06.05.2015 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 06.05.2015 року відповідач ОСОБА_2 отримав у позику від позивача ОСОБА_7 в розмірі 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути, що підтверджується розпискою (а.с.6). Умови договору позики відповідач не виконав, грошові кошти не повернув.

Як вбачається з матеріалів справи 19.08.2018 року ОСОБА_7 звернувся до відповідача ОСОБА_2 з вимогою про повернення заборгованості за договором позики у вигляді боргової розписки від 06.05.2015 року. (а.с.9). Згідно рекомендованого повідомлення №012 відповідач отримав вищевказану вимогу особисто 27.08.2015 року (а. с. 10).

Пунктом 106 Постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

Таким чином, належним доказом спростовується твердження відповідача про відсутність досудової вимоги про повернення боргу.

Станом на момент звернення до суду із даним позовом відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав - грошові кошти у визначений строк не повернув.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У ст. 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

У поданій апеляційній скарзі відповідач заперечував наявність у нього боргових зобов`язань перед позивачем, оскільки боргова розписка не містить відомостей щодо особи позичальника, дати повернення грошових коштів.

Дані доводи спростовано матеріалами справи.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу незалежно від найменування документа і на підставі установлених результатів з робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення ст. ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно частини другої ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений.

У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Таким чином, розписка від 06.05.2015 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й наявність зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 як держателя боргового документа, а тому суд зробив правильний висновок про задоволення позову.

Позиція відповідача про те, що спірні зобов`язання існували у нього перед іншою особою, які були виконані з поверненням ОСОБА_2 розписки, яка згодом з невідомих йому причин зникла та опинилася у позивача, не заслуговує на увагу, не підтверджується належними та допустимими доказами, спростовується обставинами справи, направлена на уникнення виконання зобов`язання.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /І.Б. Перепелюк, І.М. Литвинюк/