Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 463/4835/16-ц

провадження № 61-33735 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду

м. Львова від 24 квітня 2017 року у складі судді Головатого Р. Я. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради (далі Личаківська районна адміністрація) про визнання недійсними свідоцтв про право власності, договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та відновлення дійсного правового статусу будинку.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником 4/5 часток житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , з відповідною частиною належних до нього господарських будівель.

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації від 29 червня 1998 року №578 ОСОБА_5 , як співвласнику будинковолодіння

АДРЕСА_1 , надано дозвіл на переобладнання цегляного сараю літ. «В» під житло. Розпорядженням Личаківської районної адміністрації від 06 листопада

1998 року №1110 будівлі сараю літ. «В» присвоєно будинковий номер АДРЕСА_1

АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації від 11 жовтня 2001 року №1354 визначено ідеальні частки співвласників зазначеного будинковолодіння. Розпорядженням Личаківської районної адміністрації від 29 листопада

2001 року №1582 відділ приватизації державного житлового фонду Личаківської районної адміністрації зобов`язано видати ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на 1/5 ідеальну частку будинку АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного розпорядження 29 листопада 2001 року ОСОБА_5 видані свідоцтва на право власності на зазначене нерухоме майно № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

30 липня 2003 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_2 будинок

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. В подальшому

12 жовтня 2004 року ОСОБА_2 відчужив його на користь ОСОБА_3 , який 02 березня 2005 року продав зазначений будинок ОСОБА_6 , який 26 грудня та 27 грудня 2014 року уклав з ОСОБА_4 договори купівлі-продажу 1/2 частин спірного житлового будинку.

Крім того, ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 належну йому 1/5 частину будинку по АДРЕСА_1 за договором міни від 28 лютого

2005 року, який рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року визнано удаваним, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 угоду визнано договором купівлі-продажу, визнано за ОСОБА_6 право власності на приміщення кімнати, площею 18,4 кв. м, у зазначеному будинку. Це приміщення ОСОБА_6 відчужив на користь ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 2014 року.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 12 жовтня 2007 року №832 скасовано розпорядження Личаківської районної адміністрації від

29 червня 1998 року №578, від 06 листопада 1998 року №1110, від 11 жовтня 2001 року №1354, від 29 листопада 2001 року №1582.

Після ознайомлення з копіями документів, які стали підставою для прийняття згаданих вище розпоряджень Личаківської районної адміністрації, встановлено відсутність документів на підтвердження виготовлення ОСОБА_5 проектної документації на проведення реконструкції сараю «В» під житло, погодження її у встановленому законодавством порядку з уповноваженими органами, отримання ним дозволу на початок будівельних робіт, проведення таких робіт та подальшого прийняття будинку АДРЕСА_1 в експлуатацію.

Відповідно до висновку судово-будівельно-технічної експертизи №1136 від

03 травня 2006 року ремонтно-будівельні роботи в приміщенні господарської будівлі, будинковий номер 6-а по вул АДРЕСА_1 , тривалий час не проводилися, і не здійснювались роботи по реконструкції цієї будівлі під житло. Будівля за технічними характеристиками не є житловим будинком та непридатна для постійного проживання людей.

Посилаючись на те, що спірний будинок АДРЕСА_1 не є самостійним об`єктом нерухомого майна і не є об`єктом цивільних прав відповідно до статті 177 ЦК України, а є господарською будівлею, тобто приналежністю будинку АДРЕСА_1 , просив визнати недійсним свідоцтва № НОМЕР_2 від 29 листопада 2001 року на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 22,0 кв. м, з сараєм «Г» - 4,1 кв. м, виданий на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації №1582 від 29 листопада 2001 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу від

30 липня 2003 року, посвідчений нотаріусом Пелех О. З.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12 жовтня 2004 року, посвідчений нотаріусом

Футорянською О. А.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 березня 2005 року, посвідчений нотаріусом Нор Н. М.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 грудня 2014 року, посвідчений нотаріусом Міхновим О. В.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27 грудня 2014 року, посвідчений нотаріусом Міхновим О. В.; скасувати державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю такого об`єкта нерухомого майна; відновити правовий статус будинку АДРЕСА_1 до попереднього стану - сараю літер «В» будинку АДРЕСА_1 та визнати його приналежністю цього будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2017 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Личаківської районної адміністрації в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року, посвідченого нотаріусом Пелех О. З., згідно якого ОСОБА_5 продав ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач просив визнати недійсним зазначений договір купівлі-продажу від 30 липня 2003 року, посилаючись на те, що свідоцтво про право власності на будинок № НОМЕР_2 від 29 листопада 2001 року є недійсним. Разом з тим, як убачається з оглянутих в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №2-1066/2004, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року, що набрало законної сили, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні тотожної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладеного 30 липня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Оскільки спір з приводу правомірності укладення договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року виник між тими самими сторонами і з тих самих підстав, суд дійшов до висновку, що відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, провадження у справі у цій частині підлягає закриттю.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив, що сторони та підстави заявленого ОСОБА_1 позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку

АДРЕСА_1 від 30 липня 2003 року є тотожними з тими, щодо яких Личаківським районним судом м. Львова ухвалено рішення від 01 липня

2004 року, що набрало законної сили, а тому правильно закрив провадження у справі в цій частині з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У липні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2017 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що спір у справі № 2-1066/2004 та справі, яка переглядається у касаційному порядку, має місце між тими самими сторонами, про той самий предмет, але з різних підстав. Так, у даній справі він просив визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 від 29 листопада 2001 року на будинок АДРЕСА_1 та всі наступні правочини щодо цього майна, як похідні від спірного свідоцтва, з огляду на те, що спірний будинок не був введений в експлуатацію, а тому на нього не могло виникнути право власності, в ньому не проводилися будівельні роботи щодо реконструкції його під житло, зазначений будинок не є житловим будинком і непридатний для постійного проживання людей. Крім того, спірний будинок не є самостійним об`єктом нерухомого майна, а тому може бути предметом правочинів лише в складі головного будинку АДРЕСА_1. Разом з тим, підставою позову у справі № 2-1066/2004 було те, що спірним свідоцтвом про право власності на будинок АДРЕСА_1 порушено його право спільної часткової власності на зазначене будинковолодіння, до складу якого входив сарай літера «В», на який без його згоди було видане свідоцтво про право власності, як на окремий житловий будинок. Крім того, додатковою підставою для визнання договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року недійсним була незаконність переобладнання господарської будівлі в житлову, а також присвоєння окремого номеру та видачі свідоцтва про право власності на будинок.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

01 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2019 року справу за позовом

ОСОБА_1 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Закриваючи провадження у справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у провадженні Личаківського районного суду м. Львова перебувала справа №2-1066/2004 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , Личаківської районної адміністрації, зокрема, про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 29 листопада 2001 року на будинок

АДРЕСА_1 та визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного будинку від 30 липня 2003 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

З доповнення до позовної заяви від 23 січня 2004 року (справа №2-1066/2004) убачається, що ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 липня 2003 року, в тому числі з тієї підстави, що Личаківська районна адміністрація 29 листопада 2001 року незаконно видала

ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на будинок

АДРЕСА_1 , який був предметом продажу.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року у справі №2-1066/2004, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2004 року, які в свою чергу залишені без змін ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2005 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року, посвідченого нотаріусом Пелех О. З., згідно з яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купив будинок АДРЕСА_1 , у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 у задоволенні вимог про визнання недійсним виданого ОСОБА_5 свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 29 листопада 2001 року на зазначений житловий будинок, а тому ОСОБА_5 мав право, як одноосібний власник, без згоди ОСОБА_1 переобладнати сарай під житлове приміщення та відчужити його третій особі.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про наявність рішення суду, що набрало законної сили, про відмову у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року, посвідченого нотаріусом

Пелех О. З. з підстав недійсності свідоцтва про право власності на будинок від 29 листопада 2001 року, а відтак відсутності у ОСОБА_5 права власності на предмет продажу.

Звертаючись у жовтні 2016 року до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року, ОСОБА_1 вказував на те, що свідоцтво № НОМЕР_2 від 29 листопада 2001 року про право власності на будинок АДРЕСА_1 , видане Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради ОСОБА_5 , є незаконним, оскільки видане в порушення пункту4 «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженого Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09 червня 1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за

№ 399/2839, пункту 7 «Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №351 від 02 липня 1999 року, статей 30, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Крім того, позивач вказував на те, що ОСОБА_5 не набув права власності на житловий будинок

АДРЕСА_1 , оскільки такого об`єкта не існувало.

Отже, підставами заявленого ОСОБА_1 позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року, укладеного між

ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , є посилання на те, що свідоцтво № НОМЕР_2 від 29 листопада 2001 року про право власності на будинок АДРЕСА_1 є незаконним, а тому ОСОБА_5 не набув права власності на предмет продажу та не мав права його відчужувати.

Доводи касаційної скарги про те, що підстави звернення до суду з зазначеним позовом є іншими ніж у справі №2-1066/2004, зокрема те, що спірний будинок не був введений в експлуатацію, а тому у ОСОБА_5 не могло виникнути право власності, крім того, в ньому не проводилися будівельні роботи щодо реконструкції під житло, зазначений будинок не є житловим будинком та непридатний для постійного проживання, а є складовою частиною будинку АДРЕСА_1 , є неспроможними, оскільки зазначені обставини були предметом перевірки судом під час розгляду позовних вимог заявника про визнання недійсними розпоряджень Личаківської районної адміністрації від

29 червня 1998 року № 578, від 06 листопада 1998 року № 1110, якими надано дозвіл на переобладнання господарської будівлі під житло по АДРЕСА_1 та присвоєно номер житлового будинку 6-а, у задоволенні яких рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року позивачеві було відмовлено.

Відповідно до статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Згідно частини другої статті 223 ЦПК України 2004 року після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, грунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Європейський суд з справ людини у своїх рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 205 ЦПК України 2004 року, перелік яких є вичерпним.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що сторони, підстави та предмет позову у справі (щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року), яка переглядається в касаційному порядку, є тотожними сторонам, підставам та предмету позову у справі № 2-1066/2004, в якій ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову, яке набрало законної сили.

Висновки Верховного Суду за результатами касаційного розгляду

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи і застосували процесуального права, а тому оскаржувані рішення є законними та обгрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик