ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року

м.Суми

Справа №587/2887/17

Номер провадження 22-ц/816/2675/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Шпилівська сільська рада Сумського району Сумської області,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бутенко Валентини Миколаївни

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 12 листопада 2018 року в складі судді Степаненка О.А., ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення просила скасувати рішення виконавчого комітету Шпилівської сільської ради народних депутатів № 11 від 29 жовтня 1993 року в частині безкоштовної передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,40 га, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що 10 лютого 1993 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, на підставі якого житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 що розташований на земельній ділянці Шпилівської сільської ради, перейшов у власність ОСОБА_6 Після його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право власності на будинок з надвірними будівлями перейшло в рівних частинах, а саме по 1/4 частці, до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 Після смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 , право власності на все її майно в порядку спадкування за законом перейшло до ОСОБА_2 , в тому числі і право власності на 1/4 частину вказаного будинку. У вересні 2017 року їй стало відомо, що за життя ОСОБА_4 без відома і будь-якої згоди усіх співвласників будинку та всупереч чинному законодавству, приватизувала усю земельну ділянку, на якій розташовані вищевказаний будинок із надвірними спорудами, загальною площею 0,40 га, чим порушила право власності на землю решти співвласників будинку, оскільки на час прийняття виконкомом Шпилівської сільської ради рішення про передачу земельної ділянки, власником будинку, а також відповідно і земельної ділянки, на якій розташований будинок, був ОСОБА_6

Також, до суду звернулась ОСОБА_2 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Шпилівської сільської ради в якості третьої особи, в якій просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на жилий будинок з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , жилою площею 39,7 кв.м з надвірними будівлями: сарай «Б», сарай «б», навіс «В», вбиральня «Т», погріб «п/г», огорожа № 1-2 та земельну ділянку, на якій знаходиться будинок площею 0,4 га, державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є дочкою та єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_4 , яка за життя набула право власності на вказаний будинок. У 1992 році було подано заяву на підготовку необхідних документів та приватизацію земельної ділянки, на якій було розташований будинок. 10 лютого 1993 року ОСОБА_4 переконали обманним шляхом укласти договір дарування спірного будинку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, після смерті ОСОБА_6 , його майно успадкувала покійна мати ОСОБА_4 , дружина покійного ОСОБА_3 та двоє на той час неповнолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_1 З 21 вересня 1993 року ОСОБА_4 була співвласницею 1/4 частини спірного будинку. Незважаючи на перехід права власності, що відбувався в 1993 році, ОСОБА_4 не припиняла користуватися спірним будинком. Після смерті сина вона користувалась ним одноосібно, несла витрати з його утримання. Інші співвласники ним не користувалися, майно не утримували. Після смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3 року позивач, як єдиний спадкоємець, успадкувала усе належне їй на момент смерті майно. Загальний строк користування нею та спадкодавцем будинком та земельною ділянкою складає 25 років.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 12 листопада 2018 року скасовано рішення виконкому Шпилівської сільської ради народних депутатів № 11 від 29 жовтня 1993 року в частині передачі безкоштовно у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки загальною площею 0,40 га.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1 , виданий 30 вересня 2002 року на підставі рішення виконкому Шпилівської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області від 29 жовтня 1993 року № 11 на ім`я ОСОБА_4

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Шпилівська сільська рада Сумського району Сумської області, про визнання права власності за набувальною давністю за безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Бутенко В. М ., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову ОСОБА_2 в повному обсязі та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 було пропущено строк позовної давності, оскільки вона з 1993 року є співвласником майна, що знаходиться на спірній земельній ділянці, і не могла не знати про порушення її прав, а посилання про обізнаність про рішення та держакт з листа держнотконтори не підтверджено належними доказами. Вказує, що ОСОБА_1 має право на оскарження рішення сільської ради та державного акту лише частково, оскільки іншими спадкоємцями, як співвласниками майна, таких вимог заявлено не було. Зазначає, що вона та її матір безперервно та відкрито на протязі майже 25 років володіли спірним будинком, підтримували його в належному стані, обробляли земельну ділянку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції цілком законним та обґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Бутенко В.М., яка підтримала скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 1993 року ОСОБА_6 , на підставі укладеного з ОСОБА_8 договору дарування, набув у власність жилий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці Шпилівської сільської ради (т. 1, а.с. 9-11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Належний спадкодавцю жилий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці Шпилівської сільської ради, в рівних частках успадкували: мати померлого - ОСОБА_8 , дружина - ОСОБА_3 , дочки: ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 7).

ОСОБА_8 на підставі рішення виконкому Шпилівської сільської Ради народних депутатів від 29 жовтня 1993 року № 11 передано у власність земельну ділянку площею 0,40 га, із них: 0,07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,33 га для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 52-53).

На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_8 30 вересня 2002 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,40 га за вказаною адресою (т. 1, а.с. 229).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла.

Після смерті матері ОСОБА_8 , ОСОБА_2 прийняла спадщину, що складається, зокрема, з 1/4 частини жилового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 серпня 2017 року (т. 1, а.с. 159).

Також встановлено, що 29 серпня 2017 року постановою приватного нотаріуса Сумського районного нотаріального округу Хоменко О.В. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,07 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,33 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 152).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваними рішенням органу місцевого самоврядування та державним актом на землю порушуються права та інтереси позивача, яка набула право власності на будинок, який розташований на спірній земельній ділянці, в порядку спадкування в рівних частках поряд з іншими спадкоємцями. Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 , місцевий суд виходив з відсутності підстав для визнання права власності на будинок за набувальною давністю з мотивів, наведених в зустрічному позові.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 ЗК України 1990 року, в редакції, чинній на час прийняття спадщини спадкоємцями після ОСОБА_6 , при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Згідно з роз`ясненнями пункту 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного кодексу України, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Таким чином, після смерті ОСОБА_6 до його спадкоємців: ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , разом із правом на частку у праві власності на жилий будинок з надвірними будівлями перейшло і право на земельну ділянку, на якій розташований будинок.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування рішення виконавчого комітету Шпилівської сільської ради народних депутатів № 11 від 29 жовтня 1993 року в частині безкоштовної передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,40 га ОСОБА_8 , визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 30 вересня 2002 року, оскільки вказані рішення та акт прийняті (видані) без урахування інтересів інших співвласників будинку, до яких перейшло право користування земельною ділянкою разом з правом власності на відповідну частину будинку.

Що стосується вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , то слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на жилий будинок з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_2 володіла вказаним майном на відповідній правовій підставі, як один із співвласників цього будинку, та була обізнана про інших його співвласників.

Що стосується доводів скарги про пропуск ОСОБА_1 . строку позовної давності, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обізнаність останньої про оскаржені рішення органу місцевого самоврядування та державний акт з листа приватного нотаріуса від 14 вересня 2017 року (т. 1, а.с. 23), який було направлено на її адресу нотаріусом для з`ясування деяких обставин приватизації спірної земельної ділянки, після звернення ОСОБА_2 у травні 2017 року до нотаріуса з приводу оформлення її спадкових прав після смерті ОСОБА_8 .

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє і довід скарги про неможливість оскарження ОСОБА_1 рішення та держакту у повному обсязі, оскільки, виходячи з системного аналізу ст. 4 ЦПК України, ст. ст. 319, 321, 355, 356, 358 ЦК України, правом на звернення до суду з позовом за захистом своїх прав наділений будь-який із співвласників майна незалежно від виду власності (спільна часткова, спільна сумісна та інші). Зокрема, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бутенко Валентини Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

О.І. Собина