Житомирський апеляційний суд
Категорія 44 Доповідач Микитюк О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Микитюк О.Ю.

суддів Борисюка Р.М.

Галацевич О.М.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу №295/15305/15-ц за позовом Будинкоуправління №3 Житомирської КЕЧ району до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (треті особи: Квартирно-експлуатаційний відділ м.Житомира, орган опіки та піклування Житомирської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) про виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 вересня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Зосименка О.М. у м.Житомир,

встановив:

В жовтні 2015 року будинкоуправління №3 Житомирської КЕЧ району звернулося до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень просило виселити ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач мотивував тим, що на підставі акту приймання-передачі від 01 грудня 2008 року гуртожиток по АДРЕСА_1 був переданий на баланс Житомирської КЕЧ району, а в квітні 2010 року - на баланс будинкоуправління № 3 Житомирського КЕЧ району . Згідно рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12 грудня 2009 року №106 вказаному гуртожитку надано статус житлового будинку, в якому право на безстрокове зайняття жилих приміщень мають лише мешканці, що в них зареєстровані відповідно до наданого їм ордеру та перебувають на квартирному обліку відповідно до місця проживання. ОСОБА_1 з 25 лютого 2012 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 , син відповідача, зареєстрований за даною адресою з 13 жовтня 2014 року. Оскільки ОСОБА_1 ордеру на вселення у квартиру АДРЕСА_1 не отримувала, на квартирному обліку не перебувала, до КЕВ м.Житомира для отримання дозвільних документів не зверталася, позивач вважає, що відповідачі займають вказану квартиру самовільно, без відповідних правових підстав, а тому підлягають виселенню на підставі частини третьої статті 116 ЖК України.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею та ОСОБА_2 право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивувала тим, що вселилася у спірну квартиру зі згоди наймача ОСОБА_3 , як член її сім`ї, тривалий час проживає у спірній квартирі разом з сином, бере участь у витратах на утримання житла.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 14 вересня 2017 року позов будинкоуправління №3 Житомирського КЕЧ району задоволено. Виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи. Зазначає, що у 2002 році Житомирською КЕЧ її матері ОСОБА_3 було надано дозвіл на вселення та ордер на спірну квартиру. Вона була вселена як член сім`ї на законних підставах. Проте, у зв`язку з ліквідацією Будинкоуправління № 1 вказані документи були втрачені. Крім того, рішення про виселення прийнято без висновку органу опіки та піклування, чим порушено права дитини, позивачем пропущено позовну давність.

В частині відмови у зустрічному позові рішення залишено без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області від 14 березня 2018 року і набрало законної сили.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що на підставі ордеру №719 від 23 липня 1998 року ОСОБА_4 на сім`ю із чотирьох чоловік, до складу якої входив він, дружина ОСОБА_3 , діти ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , була надана кімната АДРЕСА_3 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №10 від 12 вересня 2009 року гуртожитку по АДРЕСА_1 надано статус житлового будинку та передано на утримання БУ-1 Житомирської КЕЧ району.

25 травня 2000 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано. 25 березня 2005 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із ОСОБА_10 та змінила прізвище на « ОСОБА_3 ».

ОСОБА_3 з 19 травня 1999 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 , проте, з 16 лютого 2007 року у цій же квартирі зареєстрована сім`я

ОСОБА_14 Особовий рахунок на квартиру НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_3 без посилань на відповідний ордер. У цій квартирі з 25 лютого 2012 року зареєстрована ОСОБА_9 , а з ІНФОРМАЦІЯ_1 року її син ОСОБА_2 Ордер на зайняття квартири НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 не видавався.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Єдиною правовою підставою для заселення у житлове приміщення, що перебуває у комунальній власності є ордер на вселення.

Отже, після надання гуртожитку статусу житлового будинку ОСОБА_6 та її син правовстановлюючих документів на право користування чи розпорядження даною квартирою не мають.

Разом з тим, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v the United Kingdom»), заява № 66746/01, §82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Незалежно від наявності права на зайняття житлового приміщення, виселення має бути оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Недотримання національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

З огляду на тривале проживання ОСОБА_1 та її сина у спірному приміщенні, здійснення їх реєстрації за цією адресою у встановленому законом порядку, беручи до уваги принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла та виселенні їх із займаної кімнати у гуртожитку, недоведення будинкоуправлінням преваг його інтересів у виселенні над інтересами відповідачів, та з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-181цс18, рішення про виселення належить скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.259, 268, 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389-391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Богунського районного суду м.Житомира від 14 вересня 2017 року про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнути з Будинкоуправління №3 Житомирської КЕЧ району на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 365грн.40коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Судді: