ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/615/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

Пєнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю: представників позивача Хабаля М.Й., Романішина О.О., представника відповідача ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 686/19984/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2018 року (суддя Карплюк О.І.) у цивільній справі за позовом Приватного підприємства «Банкір» до ОСОБА_7 про стягнення збитків у вигляді курсової різниці, інфляційних втрат та 3 % річних.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

13 жовтня 2017 року Приватне підприємство «Банкір» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначало, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31.08.2011 стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 59409,19 грн. боргу за договором позики. Постановою державного виконавця від 01.11.2011 відкрито виконавче провадження. Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 23.12.2016 № 006 ОСОБА_8 передав ПП «Банкір» право вимоги до боржника ОСОБА_7 Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06.03.2017 замінено сторону виконавчого провадження - стягувача ОСОБА_8 на ПП «Банкір». Станом на 10.10.2017 боржник ОСОБА_7 не повернув борг, а тому з нього за період з 31.08.2011 по 01.08.2017 підлягає стягненню 240955,89 грн., з яких: 37810,08 грн. - інфляційні втрати, 7740,55 грн. - 3 % річних, 195405,26 грн. - курсова різниця, які й просив стягнути ПП «Банкір» із ОСОБА_7 на свою користь.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2018 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ПП «Банкір» збитки у зв'язку з інфляцією у сумі 37810,08 грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 7740,55 грн., недоотриманий дохід у сумі 195405,26 грн. та 3614,34 грн. судового збору.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2019 року заяву представника відповідача ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, застосувавши позовну давність до всіх позовних вимог ПП «Банкір». Вважає заочне рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки при ухваленні рішення судом було допущено порушення норм процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Посилається на те, що судом порушено порядок повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання, оскільки у матеріалах справи є поштові конверти, адресовані судом відповідачу ОСОБА_7 разом із повідомленнями про вручення поштового відправлення, які повернуті відділенням поштового зв'язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання. Також судом було порушено принцип змагальності у зв'язку з тим, що ОСОБА_7 був позбавлений можливості надати необхідні заперечення щодо позовних вимог. Крім того, судом неправильно застосовано норми процесуального права щодо проведення заочного розгляду справи. Зазначає, що хоча договір позики укладено у валюті, однак внаслідок стягнення судом заборгованості у гривнях курсова різниця не може бути стягнута.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу.

Представники позивача в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, місце і час слухання справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 2, 12, 13ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов'язком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

В силу ст. ст. 128, 169 ЦПК України, належне повідомлення судом учасників справи про її розгляд у судовому засіданні є обов'язковим. Неявка в судове засідання будь-кого з учасників справи, про яких немає відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.

Порядок повідомлення учасників справи про час і місце розгляду справи встановлений ст. ст. 128, 130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

З матеріалів справи вбачається, що відомості щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_7 про дату, час і місце засідання суду відсутні (направлені на адресу відповідача судові повістки повернуті з відміткою за закінченням терміну зберігання»), однак суд першої інстанції розглянув справу без його участі та ухвалив рішення.

Недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_7 на справедливий суд і, в силу п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення. І з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги.

При ухваленні нового судового рішення апеляційний суд приймає до уваги таке.

Встановлено, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір позики на суму 9000 доларів США в письмовій формі, про що була надана розписка.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_7 зобов'язань за договором позики, у листопаді 2011 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_7 суми боргу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 31 серпня 2011 року вирішено стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 59409 грн. 19 коп. (а.с. 20). З судового рішення встановлено, що вказана сума включає 43560 грн. - сума основного боргу, 2771 грн. 13 коп. - 3 % річних, 12371 грн. 04 коп. - інфляційні, 587 грн. 02 коп. - судовий збір, 120 грн. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 06 березня 2017 року замінено сторону виконавчого провадження ВП № 30705850, відкритого на підставі виконавчого листа №2-13048/11, виданого 10.10.2011 на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 31.08.2011, про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 коштів в розмірі 59409 грн. 19 коп., а саме - стягувача ОСОБА_8 на Приватне підприємство «Банкір» (а.с. 22-23).

Обґрунтовуючи позов, ПП «Банкір» посилалось на те, що з моменту ухвалення рішення суду про стягнення боргу за договором позики по день звернення до суду боржник рішення суду не виконує, що передбачає знецінення коштів, які визначив суд, і тому вважав, що відповідач має повернути борг з урахуванням курсової різниці валют.

Задовольняючи позовні вимоги ПП «Банкір» щодо стягнення збитків у вигляді курсової різниці в розмірі 195 405 грн. 26 коп., суд першої інстанції не врахував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі ст. 22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 травня 2016 року № 6-237цс16.

Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, первісний кредитор, реалізуючи своє право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2011 році звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, визначивши заборгованість у валюті гривні, вказавши, що саме 43560 грн. є основним розміром заборгованості.

Таким чином, кредитор сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодившись з судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, яка божником не сплачена, а тому не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов'язання у національні валюті, у якій і прийняв його виконання.

З врахуванням викладеного вище, позовні вимоги ПП «Банкір» в частині стягнення з ОСОБА_7 195 405 грн. 26 коп., як курсової різниці, задоволенню не підлягають.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення суми інфляційних втрат та 3 % річних, суд першої інстанції правильно виходив з того, що зобов'язання за рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 31 серпня 2011 року відповідачем не виконані, що є підставою для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, при визначенні розміру інфляційних втрат та 3 % річних суд припустився помилки.

Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без належного повідомлення відповідача та без його участі, у зв'язку з чим він не зміг скористатись своїм правом на подання заяви про застосування строків позовної давності. Разом з тим, ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_6, і в апеляційній скарзі і в судовому засіданні апеляційного суду наполягав на застосуванні судом строку позовної давності до спірних правовідносин.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

З урахуванням правової позиції та судової практики, позивач має право на стягнення з відповідача грошових коштів, які б частково покривали втрати, які поніс позивач внаслідок невиконання зобов'язань відповідачем за договором позики.

При цьому, індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення сум заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Розрахунок 3 % процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу помножена на кількість днів прострочення, множена на 3 % ділена на 100, ділена на кількість днів у році.

Сума індексу інфляції розраховується виходячи з щомісячних індексів інфляції, що становлять відповідний період, які потрібно перемножити між собою.

Позивачем розраховано втрати від інфляції за період з 31.08.2011 року по 01.08.2017 року в розмірі 37810 грн. 08 коп., та трьох відсотків річних за період з 31.08.2011 року по 01.08.2017 року в розмірі 7740 грн. 55 коп. З позовом до суду ПП «Банкір» звернулось лише 13.10.2017 року.

Тому, з врахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, сума інфляційних втрат, з врахуванням індексу інфляції 1,872, становить 37982 грн. 58 коп. Але, в межах заявлених позивачем позовних вимог, до стягнення підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 37810 грн. 08 коп. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних за період з 13.10.2014 року по 01.08.2017 року в розмірі 3662 грн. 62 коп.

З урахуванням викладеного вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 622 грн. 03 коп. (17,21 %), та з ПП «Банкір» на користь ОСОБА_7 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4488 грн. 46 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 , 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства «Банкір» (місцезнаходження: 29000, м. Хмельницький, вул. Зарічанська, б. 6/6, кв. 1; ідентифікаційний код в ) 37810 грн. 08 коп. - суми інфляційних втрат, 3662 грн. 62 коп. - 3% річних, всього 41472 грн. 70 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства «Банкір» (місцезнаходження: 29000, м. Хмельницький, вул. Зарічанська, б. 6/6, кв. 1; ідентифікаційний код в ) 622 грн. 03 коп. судового збору.

Стягнути з Приватного підприємства «Банкір» (місцезнаходження: 29000, м. Хмельницький, вул. Зарічанська, б. 6/6, кв. 1; ідентифікаційний код в ) на користь ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) 4488 грн. 46 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повне судове рішення складено 07 травня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ І.В. Пєнта

Судді: /підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

________________________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - ОСОБА_9 Провадження № 22-ц/4820/615/19

Доповідач - П'єнта І.В. Категорія № 19