КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 755/19187/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/4862/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Желепи О.В., Рубан С.М.

при секретарі: Денисенко К.В.

за участю:

представника позивача: Левченкової О.А.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини та неустойки (пені) від суми несплачених аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва ухваленого 20 грудня 2018 року в примішенні суду під головуванням судді Чех Н.А.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача неустойку за кожен день прострочення щомісячних аліментних платежів в сумі 7527 грн 88 к. та додаткових витрат у розмірі 12195 грн 52 к.

В обґрунтування свої позовних вимог позивач посилалась на те, що у сторін є двоє дітей дочка ОСОБА_8 та син ОСОБА_9 , рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року по справі № 755/13807/16-ц з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей в сумі по 1 000 грн на кожну дитину, починаючи з 12 вересня 2016 року і до повноліття дітей.

20 січня 2017 року видано виконавчий лист, який пред`явлений до виконання до Саратського РВДВС ГТУЮ в Одеській області та 18 серпня 2017 року відкрито виконавче провадження. Згідно розрахунку заборгованості від 28 серпня 2017 року за період з 12 вересня 2016 року по 31 серпень 2017 року загальна сума заборгованості по сплаті аліментів складає 22 782 грн 79 к. при цьому розмірі розмір неустойки становить 7 527 грн 88 к.

Крім того, за період з 2016 року по 2017 рік позивач придбала дітям медичні препарати та контактні лінзи на загальну суму 762,22 Євро, що еквівалентно 24 391 грн 04 к. Відповідач ухиляється надавати допомогу на додаткові витрати по лікуванню дітей.

З урахуванням викладеного позивач звернулась до суду із даним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини та неустойки (пені) від суми несплачених аліментів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дітей у розмірі 7527 грн 88 к.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати в сумі 12000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Крім того зазначає, що відповідач неодноразово намагався сплатити аліменти не реквізити позивача, проте ОСОБА_1 лише в кінці травня 2017 року надала вірні реквізити для оплати аліментів.

Від сторони позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. При цьому вказували, що на письмову вимогу відповідача одразу направили реквізити для оплати аліментів. Проте, відповідач оплатив лише в межах одного місяця в сумі 2000 грн. Будь-якої іншої матеріальної допомоги відповідач не надає. Посилання апеляційної скарги на те, що він матеріально утримує своїх батьків є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 є не єдиним сином у своїх батьків, а також вони отримують пенсію.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суду не повідомляли.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку апелянт при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

З урахуванням викладеного та у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності боржника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони мають дочку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей в розмірі 1 000 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 12 вересня 2016 року і до повноліття дітей.

На виконання зазначеного судового рішення, 11 серпня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист та 18 серпня 2017 постановою старшого державного виконавця Саратського РВДВС ГТУЮ в Одеській області Тарасюк О.П. відкрито виконавче провадження ВП №54523631 (а.с.8).

Судом встановлено, що аліменти на утримання дітей за вересень 2016 року ним перераховувались в червні 2017 року; за жовтень грудень 2016 року - в липні 2017 року; за січень - серпень 2017 року на дітей перераховано у вересні 2017 року; за вересень - жовтень 2017 року на дитину перераховано у жовтні 2018 року.

Згідно Розрахунку заборгованості по аліментах від 1 квітня 2018 року за період з вересня 2016 року по лютий 2018 року аліменти не сплачувались, 15 березня 2018 року сплачено 31 731 грн 79 к.

Станом на 1 квітня 2018 року заборгованість відповідача по аліментам відсутня, переплата становить 948 грн 60 к.

Згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Розглядаючи відповідальність за несплату аліментів, слід зауважити, що в законодавстві передбачена спеціальна норма, яка встановлює умови та розміри санкцій за порушення зобов`язання із сплати аліментів (ст. 196 СК України)

Отже, дана норма спрямована на стимулювання боржника - платника аліментів своєчасно сплачувати аліменти та, певною мірою, компенсувати одержувачеві аліментів ті втрати, які він поніс у зв`язку із затримкою їх сплати.

Справи щодо стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів по своїй суті є пов`язаними та похідними від спорів щодо встановлення розміру та стягнення аліментів, зокрема, вказані правовідносини регулюються саме сімейним законодавством (ст. 196 СК України), а тому, вочевидь, питання територіальної підсудності по справам щодо стягнення вказаної неустойки (пені) слід вирішувати аналогічно вирішенню питання щодо стягнення аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Статтею 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Враховуючи викладене суд першої суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний період - 12 вересня 2016 року по 31 листопада 2017 року відповідач аліменти на утримання дітей перераховував невчасно, мав заборгованість, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення неустойки (пені) підлягає задоволенню.

Посилання скаржника на те, що несвоєчасна сплата аліментів стала наслідком через невірні реквізити позивача, апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки позивачем не надано доказів того, що такі дії були штучно влаштовані саме позивачем.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини необхідно зазначити таке.

Так, за змістом ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року роз`яснено, що відповідно до ст. 185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат.

Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо.

Позивач просить стягнути з відповідача додаткові витрати в сумі 12 195 грн 52 к., які пов`язані з лікуванням доньки в стоматології, та придбання для сина окуляр та ліз через поганий зір, за 2016-2017 роки, на що позивачем витрачено 762,22 Євро, еквівалент 24 391 грн 04 к.

З наданих позивачем документів - квитанцій з перекладом з португальського встановлено наступне.

На лікування доньки ОСОБА_8 в Стоматологічній клініці Антоніо Алберту сплачено: 17 жовтня 2016 року - 40,00 Євро; 25 жовтня 2016 року - 40,00 Євро; 3 листопада 2016 року - 40,00 Євро; 17 листопада 2016 року - 40,00 Євро; 18 листопада 2016 року - 40,00 Євро; 15 грудня 2016 року - 40,00 Євро; 26 грудня 2016 року - 20,00 Євро, а всього позивачем понесено витрат на загальну суму 260,00 Євро.

Крім того, для сина ОСОБА_9 позивачем в оптиці Араужо придбано наступне: 24 липня 2015 року окуляри - 212,22 Євро; 30 травня 2016 року лінзи - 75,00 Євро; 25 жовтня 2016 року окуляри - 125,000 Євро; 24 січня 2017 року окуляри - 150,00 Євро; 29 липня 2017 року окуляри - 140,00 Євро., а всього позивачем витрачено- 702,22 Євро.

Отже, суд першої інстанції належним чином досліджено всі наявні в матеріалах справи докази та надано належну оцінку вимогам позивача щодо стягнення додаткових витрат на утримання дітей, а відтак дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача половинку додаткових витрат понесених позивачем на лікування дітей у розмірі 12000 грн.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги щодо неможливості сплати неустойки та додаткових витрат на утримання дітей з посилання фінансової неможливості , є аналогічними доводам, наведеним у відзиві на позовну заяву та були предметом дослідження судом першої інстанції, при цьому судом надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, а тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний тест постанови складено та підписано 29 травня 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: