Запорізький Апеляційний суд
Пр. № 22-ц/807/1418/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Вознесенівський районний у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про встановлення батьківства та стягнення аліментів

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-4), в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 4000,00 грн. із застосуванням індексації щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25.06.2005 року було розірвано. Після розірвання шлюбу у сторін народилась спільна дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 На теперішній час сторони не підтримують сімейні стосунки, проживають окремо. Відповідач, який є батьком дитини ОСОБА_4 , матеріальну допомогу на утримання дитини в добровільному порядку не надає.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 12) провадження у цій справі відкрито.

У березні 2018 року позивач подала уточнену позовну заяву (т.с. 1 а.с. 37-40), в якій просила:

- визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Запоріжжі, про що видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 08.09.2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації народжень 08.09.2009 року зроблено актовий запис за № 393, із внесенням відповідних змін до актового запису про народження дитини;

- стягнути з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення сином повноліття. дитиною повноліття;

- покласти судові витрати на відповідача.

В обґрунтування свого уточненого позову позивач зазначала, що після розірвання шлюбу 25.06.2005 року вона з відповідачем, починаючи з 2007 року проживали однією сім`ю та перебували у фактичних шлюбних відносинах, відповідач не заперечував факт батьківства дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2019 року (т.с. 1 а.с. 227-230) позовні вимоги ОСОБА_3 у цій справі задоволено.

Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Запоріжжі, про що видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 08.09.2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції.

Внесено відповідні зміни до актового запису № 393 від 08.09.2009 року про народження ОСОБА_4 , складеного Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, а саме: відомості про батька дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказавши по батькові дитини - ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.11.2017 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., а всього стягнуто 3704,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір на користь держави в розмірі 640,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційні скарзі (т.с. 1 а.с. 238-243) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с.1).

Відводів суддям апеляційного суду учасниками цієї справи та самовідводів суддів апеляційного суду у цій справі не заявлено.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 15 березня 2019 року (т.с. 2 а.с. 26), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 28).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2019 року (т.с. 2 а.с. 17) апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2019 року у цій справі про відмову у призначенні повторної експертизи у цій справі повернуто до Орджонікідзевського районного суд м. Запоріжжя в порядку п. 15.11. Перехідних положень ЦПК України для вирішення питання судом першої інстанції про повернення апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду у цій справі, скаржнику.

Позивач ОСОБА_3 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (т.с. 2 а.с. 38-43).

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи представник третьої особи у дане судове засідання 15 травня 2019 року не з`явився, третя особа про причини неявки свого представника апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

Неявка представника третьої особи при вищевикладених обставинах не є перешкодою для розгляду апеляційним судом цієї справи в силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15 травня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 про призначення повторної судової молякулярно - генетичної експертизи у цій справі відмовлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін - відповідача ОСОБА_4 і позивача ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 244-245) та їх представників - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т.с. 2 а.с. 47-48), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 81, 141, 211, 206, 247, 263-265, 268, 274-279, 430 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності всіх позовних вимог позивача у цій справі у повному обсязі.

Проте із такими висновками суду першої інстанції можна погодитись лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 25.06.2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Запоріжжя, актовий запис № 264 (т.с. 1 а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 09.09.2009 року, у Книзі реєстрації народжень 08.09.2009 року зроблено актовий запис № 393 про те, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 8).

Згідно із Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 5 від 08.08.2017 року, у відомостях про батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено ОСОБА_4 (т.с.1 а.с. 48).

Згідно із відповіддю Вознесенівського районного у м. Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 285/17.5-06-106 від 20.03.2018 року, відомості про батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до актового запису внесено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері (т.с. 1 а.с. 67).

Судом першої інстанції було досліджено висновок експерта № 427 від 05.09.2018 року (т.с. 1 а.с. 168-169), згідно з яким ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вірогідність того, що ОСОБА_4 дійсно є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами експертизи складає не менше 99,9999%.

За клопотанням позивача судом було допитано наступних свідків.

З показів допитаного в якості свідка ОСОБА_8 встановлено, що він є батьком позивача. Свідок показав, що у 2009 році у його доньки народився син, батьком якого є відповідач у справі. З того часу, коли позивач була вагітна сторони почали проживати разом у їх з дружиною житлі, та, коли народилася дитина продовжували там проживати разом. Коли дитині виповнилося 5-6 місяців вони з дружиною придбали доньці квартиру, у якій позивач разом з відповідачем та дитиною проживали однією сім`єю, ще деякий час. Відносин з іншими чоловіками позивач у 2008 році не мала. До досягнення дитиною 7-річного віку відповідач приймав участь у його вихованні, дитина вважала його своїм батьком. Нещодавно відповідач перестав визнавати батьківство. ІНФОРМАЦІЯ_5 року родина святкувала день народження позивача, на якому також були присутні батьки відповідача. Вони приходили у гості, так як їх запросили, та у зв`язку із народженням онука. Підтвердив, що на фото, які йому надані, зображена бабуся, та вони тримають онука.

З показів допитаної в якості свідка ОСОБА_9 встановлено, що вона є сестрою позивача. Свідок показала, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. Через деякий час почали знову зустрічатися, позивач завагітніла та народила дитину. Після розірвання шлюбу сторони проживали однією сім`єю біля трьох років. Відповідач приходив до неї у гості. Коли дитина народилася сторони проживали у її батьків. У 2008 році проживали у Бородинському районі м. Запоріжжя. Через декілька місяців після народження дитини сторони переїхали до квартири, яка була подарована її батьками. Вона з відповідачем разом купували дитячу коляску та ліжечко для дитини. На даний час відповідач не приймає участь у вихованні дитини та не надає допомоги на його утримання. Дитина вважає його своїм батьком. Позивач у період після розірвання шлюбу та до того часу, як почала знов проживати разом з відповідачем відносин з іншими чоловіками не мала. У період з 2005 року по 2009 року позивач не відпочивала за кордоном з іншими чоловіками, відпочивала лише з нею. Сторони почали проживати разом у 2008 році, та вона дізналася, що позивач вагітна від відповідача. У 2009 році вона зі своєю донькою відпочивали у відповідача у м. Бердянську десять днів за його запрошенням у його квартирі, яка складалася з чотирьох кімнат, де також була Позивач, яка на той час була вагітна. Відповідач з позивачем проживали у одній кімнаті, вони проживали як сім`я у цивільному шлюбі. Вона робила їх спільні фото на морі.

За клопотанням відповідача судом було допитано наступних свідків.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_10 показав, що він з відповідачем є знайомими з 80-х років. Йому не було відомо про те, що відповідач мав дітей. З 2008 року йому стало відомо, що відповідач мешкає разом з ОСОБА_18 , з якою він знайомий, та бачив разом з відповідачем та дітьми. З відповідачем він бачиться 2-3 рази на тиждень. У відповідача він буває один раз на місяць та рідше. В період з 2008 року по 2010 рік відповідач вони мешкали разом у Бородинському районі м. Запоріжжя. У цей період він був у них один раз.

Допитана в якості свідка ОСОБА_12 показала, що вона знайома в відповідачем ОСОБА_4 з 2005 року та його новою дружиною ОСОБА_18 з 2008 року, які жили разом з осені 2008 року, та, з якими вони товаришували сім`ями. З позивачем вона не знайома, чула про неї, що вона його колишня дружина. Відповідач не казав, що в нього є дитина від попереднього шлюбу.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_14 показав, що він є батьком відповідача, а позивач є його колишньою невісткою, з якою він знайомий. У вересні 2009 року від відповідача він дізнався, що у неї народився син. До позивача завжди відносився як до колишньої невістки, з нею та її дитиною підтримували стосунки та допомагали матеріально. Позивач дійсно приїжджала до їх квартири у м. Бердянську на декілька днів, про що домовилася з його дружиною, він особисто ключі від квартири не надавав. Його дружина більше підтримує стосунки з позивачем, ніж він. У 2008 році він познайомився з ОСОБА_18 , яка зустрічалася та у листопаді мешкала разом з відповідачем, а також їздила на відпочинок. Про висновок експертизи йому не відомо. Відповідач йому повідомив, що іноді зустрічався з позивачем. Він особисто після розірвання шлюбу між сторонами, позивача бачив рідше ніж раніше. У період з 2008 року по 2009 рік сторони разом не мешкали, відповідач жив з батьками. Йому відомо, що батьком дитини записаний відповідач, який йому повідомив, що народження дитини позивач реєструвала самостійно, оскільки відповідача не допустили. Позивача з пологового будинку забирав відповідач. На питання суду показав, що він не може сказати, що у 2008 році відповідач мешкав у іншому місті.

Суд першої інстанції правильно вважав, що досліджені ним вищезазначені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою та не викликають сумніву щодо їх достовірності.

Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли сімейні правовідносини з приводу батьківства, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Ч. 3 ст. 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ст. 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Ст. 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

З правової позиції Європейського суду з прав людини вбачається, що вирішуючи питання по батьківство національні суди повинні керуватися перш за все пріоритетним принципом забезпечення інтересів дитини (рішення у справі „Микулич проти Хорватії").

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття (п. 5).

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них (п. 9).

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції правильно вважав підтвердженими наведені позивачем обставини про народження дитини від відповідача, виходячи з того, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, не реєструючи шлюб, в них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_4 , ОСОБА_4 приймав участь у вихованні дитини та матеріально її забезпечував.

Отже, при вищевикладених встановлених фактичних обставинах цієї справи, суд першої інстанції правильно вважав факт батьківства відповідача ОСОБА_4 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_4 у цій справі підтвердженим.

Доводи відповідача щодо невизнання батьківства по відношенню до дитини суд першої інстанції правильно вважав необґрунтованими, оскільки вони фактично ґрунтуються на тому, що під час народження дитини, відповідач проживав однією сім`єю з іншою жінкою. Суд першої інстанції правильно встановив, що ці доводи не спростовують факту батьківства по відношенню до дитини, народженою позивачем.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилався на покази свідків, провівши допит яких, судом першої інстанції правильно не було встановлено даних, які б беззаперечно свідчили про те, що відповідач не може бути батьком дитини.

Крім того, факт батьківства відповідача по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_4 підтверджується висновком судової молекулярно-генетичної експертизи. Суд першої інстанції правильно встановив, що обставин вважати неналежним доказом зазначений висновок, не встановлено.

Згідно із п. п. 20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

У відповідності до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення батьківства, та вважав за необхідне визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини щодо батька, відповідно ст. 134 СК України.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сторони у справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 04-26/5-2698 від 05.03.2018, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 та проживає з матір`ю - позивачем у справі ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 49-50).

Відповідач проживає окремо, матеріальну допомогу на утримання дитини в добровільному порядку не надає.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Згідно із ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно із роз`ясненнями у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів " передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення в суд з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, між сторонами у справі відсутня домовленість (договір) щодо сплати аліментів на утримання дитини.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів суд першої інстанції правильно не враховував доводи відповідача в частині заперечень проти позовних вимог про стягнення з нього аліментів посилався про те, що аліменти не можуть бути стягнуті з нього, оскільки він не вважає себе її батьком. Оскільки, враховуючи, що факт батьківства в ході розгляду цієї справи встановлено, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги обставини, на які посилався відповідач.

Згідно із ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Встановлено, що ОСОБА_3 позов до відповідача про стягнення аліментів на дитину у цій справі було подано саме 15.11.2017 року (відмітка суду на позові т.с. 1 а.с. 2).

Особа є батьком дитини із зачаття, народження останньої, а не з дати ухвалення рішення суду у цій справі.

Тому, суд першої інстанції при вищевикладених обставинах правильно вважав, що стягувати аліменти з відповідача на користь позивача на утримання дитини слід саме з дати подачі позову позивачем у цій справі - 15.11.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач мала право на зміну (зменшення) позовних вимог у цій справі, а також на зміну (доповнення) предмета позову в силу вимог ст. 49 ЦПК України та зробила це 13 березня 2018 року (т.с. 1 а.с. 37) з дотриманням вимог ст. 49 ЦПК України, тобто до закінчення підготовчого засідання у цій справі, яке було призначено судом першої інстанції у цій справі після продовження розгляду цієї справи в порядку загального позовного провадження ухвалою від 16 березня 2018 року (т.с. 1 а.с. 64) лише на 03 квітня 2018 року.

Розгляд цієї справи судом першої інстанції саме за уточненим позовом позивача у цій справі (т.с. 1 а.с. 37-40) із позовними вимогами позивача, у тому числі про встановлення батьківства відповідача відносно дитини, на яку стягуються аліменти у цій справі, є ефективним способом захисту інтересів дитини, в інтересах якої діє позивач у цій справі (ст. 5 ЦПК України), та відповідає забезпеченню якнайкращих інтересів дитини ОСОБА_4 , 2009 р.н.

Проте, суд першої інстанції допустився помилки при визначенні розмірі цих аліментів на дитину на корить позивача з відповідача у цій справі.

Оскільки, суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги ст. 182 ч. 1 СК України, за змістом якої при визначенні розміру аліментів суд має враховувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Так, встановлено, що відповідачем ОСОБА_4 суду першої інстанції надавались докази наявності у нього ще двох дітей- ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (копія свідоцтва т.с. 1 а.с. 88) та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (копія свідоцтва т.с. 1 а.с. 89), у тому числі на утримання яких на користь ОСОБА_18 він має сплачувати аліменти з ІНФОРМАЦІЯ_8 року у розмірі 1/3 частити усіх видів його заробітку (доходу) на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2018 року у справі ЄУН 334/7016/18 (копія т.с. 1 а.с. 250-251 була додана ОСОБА_4 до його апеляційної скарги та яка може бути прийнята апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача як доказ, передбачений ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України).

Ст. 183 ч. 5 ЦПК України передбачено, що той з батьків… дитини, разом з яким проживає дитина…має право на звернення до суду …про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох дітей і більше - половини заробітку (доходу) платника аліментів…

Встановлено, що станом на час подачі вищезазначеного позову позивачем до суду 15.11.2017 року відповідач ОСОБА_4 мав трьох дітей: ОСОБА_4 , 2009 р.н. (із ОСОБА_3 ), ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 р. ІНФОРМАЦІЯ_7 . та ОСОБА_16 , 2016 ІНФОРМАЦІЯ_7 н., (із ОСОБА_18 ), які між собою мають рівні права на утримання від батька ОСОБА_4 по 1/6 частині від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, кожний, незалежно від наявності (відсутності) рішення суду про це…(розрахунок: 1/2 частина заробітку відповідача поділити на 3-х дітей = 1/6 частина заробітку на кожну дитину).

Тому, саме розмір аліментів на користь позивача на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 р.н., з відповідача у вигляді 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є у цій справі обґрунтованим та доведеним позивачем, відповідає інтересам дитини ОСОБА_4 , 2009 р.н., та не порушує прав відповідача ОСОБА_4 , а також прав інших дітей відповідача.

У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд першої інстанції правильно допустив негайне виконання рішення у цій справі у межах суми платежу аліментів за один місяць.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 137, 141 ЦПК України, оскаржуємим рішенням вирішено питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2019 року у цій справі слід змінити в частині розміру стягнутих з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів, замість «1/4 частини» вказавши «1/6 частину» від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», починаючи з 15.11.2017 року; в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Крім того, в разі задоволення апеляційної скарги відповідача лише частково при вищевикладених обставинах, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача та держави судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (т.с. 2 а.с. 23), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 81-82, 89, 367-369, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2019 року у цій справі змінити в частині розміру стягнутих з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів, замість «1/4 частини» вказавши «1/6 частину» від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», починаючи з 15.11.2017 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 16.05.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.