ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2019 року м. Чернівці

справа № 717/1377/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Андрушків С.П.

за участю: представника позивача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання чоловіка та додаткових витрат на утримання дитини, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 7 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Туржанського В.В.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання чоловіка та додаткових витрат на утримання дитини.

Посилався на те, що з 7 березня 1992 року перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, від якого у них є двоє дітей: повнолітній син ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною-інвалідом.

В 2011 року відповідачка поїхала до Італії та з того часу він самотужки матеріально утримує сина та піклується про його здоров`я. Згідно судового наказу Кельменецького районного суду Чернівецької області від 10 липня 2018 року відповідачка з серпня 2018 року сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1000 грн.

Вказував на те, що син ОСОБА_4 з народження хворіє синдромом Дауна з важкою розумовою відсталістю, а також має супутні захворювання: ДМША, сколіотична постава, плосковальгусна деформація ступнів, помірні когнітивні порушення на фоні інтелектуальної недостатності, збіжна косоокість, у зв`язку з чим потребує постійної сторонньої допомоги та догляду.

Він із сином постійно проходить курси лікування та реабілітації в стаціонарному відділенні обласного центру медико-соціальної реабілітації дітей з органічними ураженнями нервової системи, у зв`язку з чим фактичні витрати на дитину щомісяця становлять приблизно 3000 грн.

Окрім того, він не може працювати, так як доглядає за дитиною з інвалідністю. Джерел іншого доходу, крім соціальної допомоги не має, отже він також має право на утримання з боку відповідачки.

Посилаючись на викладені обставини, просив стягнути з відповідачки додаткові витрати на сина ОСОБА_4 в розмірі 2000 грн щомісячно, а також стягнути на користь ОСОБА_1 як подружжя, з яким проживає дитина-інвалід аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн щомісячно з моменту пред`явлення позову до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 7 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на його утримання, як батька який проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду і опікується нею, в розмірі 500 грн щомісячно.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 100,69 грн судового збору.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в розмірі 500 грн.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує на те, що судом не взято до уваги, що аліменти які стягуються з відповідачки є мізерні та не покривають мінімального рекомендованого розміру витрат на дитину. Він з сином постійно проходить курси лікування та реабілітації, а також дитина потребує спеціального ортопедичного взуття.

Зазначає, що ним дійсно не надано чеків та квитанцій на підтвердження розміру понесених додаткових витрат на дитину, оскільки речі дитині він зазвичай купляє на ринку, де не завжди такі чеки видають, а чеки на ліки він не збирав.

Вказує, що дитина повністю є залежною від стороннього догляду, що позбавляє його можливості працевлаштуватись, отже призначені судом аліменти на нього як батька, з яким проживає дитина з інвалідністю в розмірі 500 грн є недостатніми.

ОСОБА_2 в поданій апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вказує на те, що в судовому засіданні було підтверджено, що позивач лише частково опікується сином, а точніше дитиною опікуються бабусі. В лікувальних закладах з дитиною постійно перебувала мати позивача і відповідач надавала їй кошти на час перебування в цих закладах, що підтверджено свідками в судовому засіданні.

Зазначає, що вона оплачує комунальні послуги, які споживаються в будинку, де проживає позивач з дитиною, надає кошти на лікування дитини.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вважає що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що сторони є батьками ОСОБА_4 , який хворіє Синдромом Дауна з помірною розумовою відсталістю, а також має супутні захворювання: сколіотичну поставу, збіжну косоокість. ОСОБА_4 встановлена категорія інвалідності «дитина-інвалід» підгрупи А, що підтверджується копією медичного висновку від 8 жовтня 2013 року.

Згідно з п.21 Постанови КМУ №917 від 21 листопада 2013 року підставою для встановлення дитині категорії «дитина-інвалід» підгрупи «А» є виключно висока міра втрати здоров`я та надзвичайна (повна) залежність від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду та фактична нездатність до самообслуговування.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_4 внаслідок наявної в нього хвороби не може обходитися без стороннього догляду.

Відповідно до ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

За ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Апеляційний суд вважає, що на користь позивача ОСОБА_1 як одного з батьків, хто опікується дитиною-інвалідом, аліменти з відповідачки стягнуто судом першої інстанції із правильним застосуванням ст. 88 СК України на підставі належної оцінки здобутих доказів та із врахуванням доводів сторін та показів свідків щодо предмета спору.

Так, судом першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 опікується сином частково. Окрім нього, за ОСОБА_4 здійснюють догляд його бабуся ОСОБА_6 та бабуся ОСОБА_7 , що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 4 грудня 2018 року (а.с.120,121).

Як вбачається з листа ОКУ «Обласний центр медико-соціальної реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи», на час проходження ОСОБА_4 всіх курсів реабілітації його супроводжувала бабуся ОСОБА_6 (а.с.131), що спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що курси лікування та реабілітації із сином ОСОБА_4 проходить позивач.

Разом з тим, позивач не надав доказів того, що відповідачка може надавати матеріальну допомогу в більшому розмірі ніж визначений судом.

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд необґрунтовано дійшов висновку, що вона може надавати матеріальну допомогу позивачу, оскільки на підтвердження даних доводів не надано суду жодного доказу.

Судом установлено, що їхня спільна дитина-інвалід сторін проживає з батьком, який частково нею опікується. Право ОСОБА_1 на утримання, закріплене в ст. 88 СК України, є імперативним. Предметом доказування в даному випадку може бути тільки розмір аліментів, які може сплатити той з подружжя, який проживає окремо та його можливість надавати матеріальну допомогу. При цьому, право на таке утримання не залежить від матеріального становища особи, яка звернулася з вимогою його отримати.

ОСОБА_2 є працездатною особою, а отже, в змозі надавати матеріальну допомогу позивачу, який хоть і частково, але опікується та здійснює догляд за дитиною-інвалідом.

Визначаючи розмір матеріальної допомоги, судом першої інстанції враховано, що відповідачка добровільно оплачує вартість спожитої електроенергії, газу, послуги телефонного зв`язку та доступу до мережі Інтернет, які споживаються в будинку де проживає позивач та син сторін. Дана обставина визнавалася позивачем у суді першої інстанції.

Апеляційний суд також погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в стягненні з відповідачки додаткових витрат на утримання дитини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач зазначав, що він із сином постійно проходить курси лікування та реабілітації, купляє ліки, а також дитина потребує спеціального ортопедичного взуття, у зв`язку з чи він несе додаткові витрати на утримання дитини.

Судом установлено, що відповідачка сплачує на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, що підтверджується копією судового наказу (а.с.10) та копіями фіскальних чеків.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати,

тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі №6-1489цс17.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат, обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено розмір таких витрат та те, що такі витрати понесені саме позивачем, а рішення суду не можу грунтуватися на припущеннях.

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про зворотне не заслуговують на увагу.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є правильним, а доводи апеляційних скарг не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 7 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 травня 2019 року.

Головуючий /підпис/ Н.К. Височанська

Судді: /підпис/ А.І. Владичан

/підпис/ І.Н. Лисак

З оригіналом згідно: Н.К Височанська