Справа № 214/7654/18
2/214/79/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 квітня 2019 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Гриня Н.Г.,

при секретарі судового засідання Печарник З.І.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Автобаза №1» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом 19.11.2018 року, в якому просить суд: визнати неправильним формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з КП «Автобаза №1» 19.09.2018 року «згідно з п.1 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням»; зобовязати відповідача змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_3 у наказі №267-к від 19.09.2018 року з «згідно з п.1 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням» на «згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у звязку з невиконанням підприємством законодавства про працю»; зобовязати відповідача внести зміни до трудової книжки ОСОБА_3, а саме у розділ «Відомості про роботу» запис №52 від 19.09.2018 року «звільнений згідно з п.1 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням» вважати недійсним» та внести новий запис наступного змісту: «звільнений згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у звязку з невиконанням підприємством законодавства про працю»; стягнути з КП «Автобаза №1» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу при звільненні в сумі 11 980 грн. 26 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.10.2018 року по день ухвалення рішення 25.04.2019 року в розмірі 35 292 грн. 57 коп.; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з відповідача заробітної плати за 1 місяць в сумі 3 993 грн. 42 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Предявлені вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_3 з 01.08.2017 року по 19.09.2018 року працював сторожем КП «Автобаза №1». Під час його трудової діяльності, в порушення вимог ст.ст.63, 172 КЗпП України, підприємство змінювало графік його роботи, за яким він вимушений був працювати понад встановлену норму робочого часу в режимі «день, ніч 24 год. відпочинку» замість «48 год. відпочинку після роботи у нічний час». На це він згоди не давав. Крім того у 2017-2018 р.р. відповідач не оплатив позивачеві всі відпрацьовані ним години поза нормою робочого часу, а з його заробітної плати без згоди позивача проводились відрахування профспілкового збору, не зважаючи на те, що членом профспілки підприємства ОСОБА_3 не був. 19.09.2018 року ОСОБА_3 подав заяву про його звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України із вказівкою на порушення роботодавцем відносно нього законодавства про працю та оплату праці. У день звільнення він просив провести з ним повний розрахунок, у тому числі виплатити гарантовану ст.44 КЗпП України вихідну допомогу при звільненні в розмірі трьохмісячного середнього заробітку. Наказом в.о. директора КП «Автобаза №1» від 19.09.2018 року №267-к із займаної посади ОСОБА_3 було звільнено, однак розрахунок не проведено, перерахунок відпрацьованих понадурочних робіт не проведено. У жовтні 2018 року за заявою ОСОБА_3 посадовими особами ГУ Держпраці у Дніпропетровській області проведено інспекційне відвідування, в ході якого виявлено ряд порушень трудового законодавства з боку КП «Автобаза №1», зокрема, наказ №267-к від 19.09.2018 року про звільнення ОСОБА_3 виданий на підставі п.1 ст.38 КЗпП України без врахування його заяви про звільнення на підставі п.3 ст.38 КЗпП України та порядку звільнення працівників. Встановлено, що оплата понаднормово відпрацьованих годин проведена з порушенням діючого трудового законодавства. Під час інспекційного відвідування відповідач провів перерахунок понадурочних годин за 2017-2018 р.р., середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку 09.10.2018 року та перерахував позивачеві на картковий рахунок 4361 грн. 95 коп. За таких обставин позивач вважає неправильною юридичну кваліфікацію та формулювання причин його звільнення як такі, що не відповідають поданій ним заяві, у звязку з чим вони підлягають зміні відповідно до ст.255 КЗпП України. Крім того, в порядку ст.44 КЗпП України відповідач зобовязаний сплатити йому вихідну допомогу при звільненні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.10.2018 року, виходячи із середньоденної заробітної плати в сумі 191 грн. 99 коп.

Ухвалою суду від 20.11.2018 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження з призначенням справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Не погоджуючись з предявленими вимогами, представник відповідача ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у звязку з пропуском строку звернення до суду. Представник зазначив, що позивач звільнений із займаної посади 19.09.2018 року, з наказом про звільнення був ознайомлений. У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Управління Держпраці щодо можливого порушення відносного нього законодавства про працю роботодавцем КП «Автобаза №1», тобто ще тоді він припускав, що відносно нього мали місце порушення трудового законодавства. Таким чином, перебіг строку звернення до суду ОСОБА_3 слід обчислювати з 19.09.2018 року та до 19.12.2018 року, однак позивач невірно тлумачить норму закону щодо строків звернення до суду, а відтак звернувся до суду з пропуском строку 17.01.2019 року. До того ж звільнення ОСОБА_3 на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням не передбачає підстав для виплати йому вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, що й виключає можливість предявлення вимоги стягнення середнього заробітку.

25.03.2019 року представник позивача подала відповідь на відзив, в якій зазначила про помилковість доводів представника відповідача стосовно звернення до суду з пропуском строку, оскільки позивач звернувся 19.11.2018 року, а не 17.01.2019 року, як це зазначив відповідач.

25.04.2019 року представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що згідно з відповіддю Управління Держпраці від 16.10.2018 року, на момент інспекційного відвідування 10.10.2018 року підприємством було проведено перерахунок оплачених понадурочних годин з урахуванням Методичних рекомендацій №137 за 2017, 2018 р.р. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 09.10.2018 року ОСОБА_3 перераховано 4361 грн. 95 коп. Тобто всі обовязки, покладені КЗпП України на відповідача, ним виконано, що виключає спір між сторонами.

В судовому засіданні представник позивача підтримала предявлені вимоги, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. В подальшому правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримавши позицію, викладену у відзиві. В подальшому в судове засідання не зявився, подавши в черговий раз клопотання про відкладення розгляду справи без обґрунтування належним чином.

Такі дії представника відповідача суд розцінює як зловживання процесуальними правами та умисне затягування розгляду справи понад встановлені строки, які є скороченими з огляду на характер спору. За даних обставин, з метою забезпечення своєчасного розгляду справи, дотримання завдань цивільного судочинства, суд вважає за можливе справу розглянути без участі сторін.

У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, враховуючи попередньо надані пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до наступного висновку.

Як слідує зі ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 232 КЗпП України, безпосередньому розгляду в районних судах підлягають трудові спори за заявами працівників, зокрема, про зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку тощо, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2017 року на підставі наказу №197-к від 31.07.2017 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу до КП «Автобаза №1» на посаду сторожа, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача, виданій 29.03.1974 року (а.с.10).

Період трудової діяльності позивача в КП «Автобаза №1» з 15.07.2017 року по 31.07.2017 року суд не розглядає, оскільки він не стосується предмету спору.

19.09.2018 року ОСОБА_3 звернувся із заявою на імя в.о. директора КП «Автобаза №1» про звільнення його 19.09.2018 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з порушенням підприємством законодавства про працю, а саме: 1) тривалий час (липень, вересень-листопад 2017 року, вересень 2018 року) він вимушений був працювати без вихідних днів за графіком «день, ніч 24 год. відпочинку» замість «48 год. відпочинку після роботи у нічний час»; 2) надурочно відпрацьовані години роботодавцем не оплачено (за 2017 рік: серпень 5 год., жовтень 25 год., листопад 4 год., грудень 20 год.; за 2018 рік: січень 24 год., лютий 8 год.); 3) всупереч ст.127 КЗпП України з його заробітної плати проводились відрахування профспілкового збору, хоча членом профспілкового комітету він не був (а.с.13).

Із змісту вищевказаної заяви ОСОБА_3 вбачається, що наміру працювати на даному підприємстві він не мав саме з вини роботодавця, тому просив його звільнити, тобто фактично позивач хоча й виявив намір звільнитися, але з причин, що спонукали до цього, а не безпідставно.

Подану позивачем заяву 19.09.2018 року розглянуто на засіданні комісії по трудових спорах КП «Автобаза №1», що зафіксовано в протоколі №1 (а.с.14). Із змісту протоколу слідує, що комісія не вбачала будь-яких порушень трудового законодавства з боку КП «Автобаза №1» як роботодавця, у звязку з чим вирішила відмовити ОСОБА_3 у його звільненні із займаної посади саме за ч.3 ст.38 КЗпП України з пропозицією звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП України. В даному протоколі (під час ознайомлення) він написав, що не згоден з підставою звільнення, визначеною роботодавцем.

Наказом №267-к від 19.09.2018 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади сторожа згідно п.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.12). Відповідний запис внесено до трудової книжки позивача під №52 (а.с.10).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач наполягає на зміні формулювання причини звільнення із звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України на звільнення за власним бажанням у звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю за ч.3 ст.38 КЗпП України, а відтак і стягнення вихідної допомоги при звільненні. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог суд виходить з наступного.

За змістом ст. 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, і сторони не заперечують, що роботодавець КП «Автобаза №1» відмовився звільняти працівника ОСОБА_3 на його вимогу за ч.3 ст.38 КЗпП України, самостійно визначивши та запропонувавши йому за підставу звільнення ч.1 ст.38 КЗпП України, з якою позивач не погодився. Причиною відмови стало те, що в ході розгляду поданої позивачем заяви комісія по трудових спорах КП «Автобаза №1» не виявила в діях роботодавця недотримання законодавства про працю. Не погоджуючись з такими діями відповідача та формулюванням причин звільнення, позивач звернувся до ГУ Держпраці у Дніпропетровській області з відповідним зверненням, яке зареєстровано 21.09.2018 року.

У ході проведення позапланового заходу інспекційного відвідування КП «Автобаза №1» представниками ГУ Держпраці в Дніпропетровській області виявлено низку порушень трудового законодавства з боку підприємства, зокрема: видача наказу №267-к від 19.09.2018 року про звільнення ОСОБА_3 на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України без врахування змісту його заяви та порядку звільнення працівників; порушення порядку нарахування та оплати понадурочних годин роботи сторожем в результаті проведеного перерахунку оплачених понадурочних робіт ОСОБА_3 нараховано доплату та середній заробіток за час затримки розрахунку по день розрахунку 09.10.2018 року в сумі 4361,95 грн. (а.с.15).

Як на одну з причин подання заяви про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України позивач посилався на порушення роботодавцем трудового законодавства в частині неоплати відпрацьованих ним понадурочних робіт.

Суд вважає доречними такі доводи позивача, оскільки як слідує з відповіді Головного Управління Держпраці у Дніпропетровській області від 16.10.2018 року (а.с.15), виписки по рахунку (а.с.18) та графіків виходу на роботу сторожів (а.с.19-21), що не спростовано представником відповідача, відпрацювання позивачем понадурочних робіт за графіком мало місце, нарахування оплати за них здійснено 09.10.2018 року, тобто після звільнення позивача.

Під час судового розгляду представник відповідача зауважив, що результати інспекційного відвідування підприємством оскаржено до суду, зокрема, в частині методики оплати понадурочних годин та запровадження підсумкового обліку робочого часу.

Натомість факт наявності в діях відповідача зазначених порушень трудового законодавства доводиться рішенням Дніпровського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018 року у справі №160/8442/18. Доказів оскарження рішення в апеляційному порядку відповідачем не надано в рахунок доведення посилань. Натомість суд зауважує, що у випадку перегляду рішення суду в апеляційному порядку та його зміну чи скасування, такі обставини не позбавляють відповідача права подати заяву про перегляд рішення суду по даній справі за нововиявленими обставинами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 31.10.2012 року у справі №6-120цс12, у разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України) не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають. Вказане свідчить про те, що, отримавши заяву працівника про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, роботодавець або задовольняє її, або відмовляє, що має наслідком вирішенням спору, зокрема, судом.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Приписами ст.22 Закону України «Про оплату праці» визначено, що субєкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що КП «Автобаза №1», звільнивши ОСОБА_3 із займаної посади за ч.1 ст.38 КЗпП України, на власний розсуд змінило формулювання та юридичні підстави звільнення на інші з усіма несприятливими для працівника наслідками (зокрема, позбавлення працівника права отримати вихідну допомогу), надавши субєктивну оцінку обставинам та ситуації, що склалася між сторонами та не перевіривши належним чином жодного з доводів позивача, наведених ним в заяві. Таким чином, відповідач допустив грубе порушення установленого законом звільнення позивача, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Отже, позивачем надано достатньо доказів не виконання відповідачем вимог трудового законодавства, тоді як відповідачем протилежне не доведено.

Відповідно до ч.ч.3,5 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, дійшовши висновку, що звільнення ОСОБА_3 з посади сторожа КП «Автобаза №1» 19.09.2018 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України є незаконним, суд вважає, що в такому випадку підлягає зміна формулювання причини звільнення позивача на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у звязку з невиконанням підприємством законодавства про працю із зобовязанням відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки позивача та привести наказ про звільнення ОСОБА_3 у відповідність.

Відповідно до ст.44 КЗпП України у разі припинення трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39 КЗпП України), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати у разі стягнення тримісячного середнього заробітку врегульовано Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у тому числі у випадках виплати вихідної допомоги (п.п. «є» п.1 Порядку).

Як слідує з п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, шляхом застосування формули розрахунку: ВП = (ЗП : РДф) х (РДсум : 2), де ЗП - зарплата за фактично відпрацьовані працівником робочі дні розрахункового періоду; РДф - кількість фактично відпрацьованих робочих днів у розрахунковому періоді; РДсум - сумарна кількість робочих днів за останні два календарні місяці за графіком роботи установи, організації.

Відповідно до довідки КП «Автобаза №1» від 19.09.2018 року (а.с.16), середньомісячна заробітна плата ОСОБА_3 становить 3993 грн. 42 коп. та обчислена відповідачем вірно, виходячи з сумарно отриманих позивачем виплат за липень та серпень 2018 року, що передували його звільненню 2060,89 грн., фактично відпрацьованого ним часу 96 год. та середньомісячного числа робочих годин (планових) у розрахунковому періоді 372 год. з наступного розрахунку: (2060,89 грн. : 96 год.) * (372 год. : 2) = 21,47 грн./год. * 186 год. = 3993,42 грн.

Отже, розмір вихідної допомоги позивача при звільненні, який підлягає виплаті відповідачем з урахуванням зміни формулювання причин його звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України, становить 11 980 грн. 26 коп., виходячи з розрахунку: 3993,42*3=11 980,26.

Суд акцентує увагу, що доходи у вигляді вихідної допомоги, яка виплачується працівнику згідно зі ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору, не входять до переліку доходів, визначених ст.165 ПК України, та включаються до складу загального місячного доходу та переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавця, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування (ЄСВ), однак підлягає оподаткуванню за ставкою, встановленою п.167.1 ст.167 ПК України (18 %) та обкладається військовим збором на загальних підставах.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах періоду з 10.10.2018 року по день ухвалення рішення - 25.04.2019 року, а саме у звязку з невиплатою вихідної допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення, а згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинні сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника.

Норми ст.ст.116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу «Оплата праці» КЗпП України. За своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки, не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною виплатою, тобто не входить до структури заробітної плати. Така виплата є компенсацією за порушення права на оплату праці.

Згідно з п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як роз'яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці», при визначенні сум, що підлягають стягненню по оплаті праці, у тому числі середньому заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

Позивач звільнений з посади сторожа 19.09.2018 року, тобто останніми повними місяцями його роботи в КП «Автобаза №1» є липень та серпень 2018 року.

З довідки №287 від 19.09.2018 року (а.с.16) слідує, що в липні та серпні 2018 року позивач пропрацював 96 планових годин, його сумарний заробіток за ці місяці склав 2060,89 грн. (з розрахунку: 1570,20 грн. за липень + 490,69 грн. за серпень). Таким чином, середньогодинний заробіток позивача становить 21,47 грн. з розрахунку: 2060,89 грн. : 96 год. = 21,467 грн./год.

З графіків робочого часу видно, що 1 зміна сторожа (день або ніч) = 12 годин. Отже, середньоденна (середньозмінна) заробітна плата позивача становить 257,61 грн. з розрахунку: 21,467 грн./год. * 12 год. = 257,61 грн.

Керуючись визначеним ч.1 ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішує вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позивачем та його представником вимог, тобто в межах періоду з 10.10.2019 року по 25.04.2019 року, що становить 137 робочих днів.

Попередньо наведені представником позивача розрахунки в частині визначення розміру середньоденної заробітної плати позивача суд вважає помилковими, оскільки вони суперечать п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 та проведені без врахування того, що позивач працював позмінно, а тому для розрахунку приймається середньогодинна заробітна плата, кількість робочих годин в його зміні та фактично отримана ним заробітна плата за останні два місяці, а ніяк не середня кількість робочих днів в місяці та середньомісячний його заробіток.

Відтак суд вважає за необхідне навести власний розрахунок, у тому числі для перевірки правильного наданого представником позивача останнього розрахунку від 23.04.2019 року.

З урахуванням розміру середньоденного заробітку та затримки розрахунку при звільненні в 137 робочих днів (з 10.10.2018 року по 22.03.2019 року: жовтень 2018 року 15 робочих днів, листопад 2018 року 22 дні, грудень 2018 року 20 днів, січень 2019 року 21 день, лютий 2019 року 20 днів, березень 20 днів, квітень 19 днів), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становитиме 257,61*137 = 35 292 грн. 57 коп.

З огляду на те, що право позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні фактично було свідомо та умисно обмежене відповідачем в результаті протиправної зміни формулювання причин звільнення та неправильної юридичної кваліфікації, яку зафіксовано в наказі, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, тому суд приходить до висновку, що позивач вправі отримати відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Оскільки позивачем заявлено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 35 292 грн. 57 коп., який відповідає розрахованому судом розміру, тому суд вважає за можливе стягнути зазначену суму в межах заявлених вимог (а.с.69-70).

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при вирішенні спору та визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку суду необхідно ураховувати розмір спірної суми, частку, яку вона становила в заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та іншими конкретними обставинами. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу.

Суд зауважує, що в будь-якому випадку застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є виключно правом суду. До цього також зводиться позиція Верховного Суду України, викладена у постановах від 24.10.2011 року у справі № 6-39цс11, від 21.01.2015 року у справі №6-195цс14, від 01.04.2015 року у справі №6-41цс15, від 23.12.2015 року у справі №6-837цс15, від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16, від 06.07.2016 року у справі № 6-1207цс16, від 13.03.2017 року у справі 6-259цс17.

Аналогічної позиції також дотримується Верховний Суд, зазначивши про це в постанові від 27.03.2019 року у справі №130/511/15-ц (61-33670св18) та постанові від 31.10.2018 року у справі №756/10824/15-ц (61-7694пв18).

Оскільки вимоги позивача щодо розміру належної йому при звільненні вихідної допомоги задоволено повністю, а її невиплата та не нарахування є результатом протиправних дій відповідача, повязаних із зміною формулювання причин звільнення ОСОБА_3, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, суд вважає доведеними заявлені позивачем вимоги із їх задоволенням в повному обсязі.

Підстав для застосування пропуску строку звернення позивача до суду, про що заявлено представником відповідача, суд не вбачає, оскільки з урахуванням положень ст.233 КЗпП України, рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 такий строк позивачем не пропущено: звільнення мало місце 19.09.2018 року, про порушення своїх прав він дізнався в жовтні 2018 року, а до суду ОСОБА_3 звернувся 19.11.2018 року (в межах трьох місяців).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України суд враховує, що позивачем одночасно заявлено три однорідні немайнові вимоги (щодо зміни формулювання причин звільнення) та дві майнові (стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку). Оскільки від сплати судового збору за їх предявлення позивач не звільнений (постанова ВП Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16), тому вони є обєктами справляння судового збору: 704,80 грн. за немайнові та 704,80 грн. за майнові.

З огляду на ухвалення рішення на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь судовий збір в сумі 704,80 грн., сплачений при зверненні до суду (а.с.1), а недоплачену суму судового збору в розмірі 704,80 грн. стягнути з відповідача в дохід держави.

Підстав для допущення негайного виконання рішення в порядку п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд не вбачає, оскільки ОСОБА_3 присуджено виплату вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які не входять до структури заробітної плати та є відмінними від неї.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) до Комунального підприємства «Автобаза №1» (, юридична адреса: м. Кривий Ріг, вул. Гетьманська 63) про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Визнати неправильним формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з посади сторожа Комунального підприємства «Автобаза №1» 19.09.2018 року «згідно з п.1 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням».

Зобовязати Комунальне підприємство «Автобаза №1» змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_3 у наказі №267-к від 19.09.2018 року з «згідно з п.1 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням» на «згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у звязку з невиконанням підприємством законодавства про працю».

Зобовязати Комунальне підприємство «Автобаза №1» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_3, а саме у розділ «Відомості про роботу» запис №52 від 19.09.2018 року «звільнений згідно з п.1 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням» вважати недійсним» та внести новий запис наступного змісту: «звільнений згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у звязку з невиконанням підприємством законодавства про працю».

Стягнути з Комунального підприємства «Автобаза №1» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу при звільненні в сумі 11 980 (одинадцять тисяч девятсот вісімдесят) грн. 26 коп. (з проведенням оподаткування в порядку, встановленому законом).

Стягнути з Комунального підприємства «Автобаза №1» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявленого ним періоду з 10.10.2018 року по 25.04.2019 року в розмірі 35 292 (тридцять пять тисяч двісті девяносто дві) грн. 57 коп. (без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів).

Стягнути з Комунального підприємства «Автобаза №1» на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Стягнути з Комунального підприємства «Автобаза №1» в дохід держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати його складання шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено та підписано 25.04.2019 року.

Суддя Гринь Н.Г.