КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5422/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 року місто Київ

справа №755/219/17

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національно торгівельно-економічного університету, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання пунктів наказу незаконними та скасування наказу, визнання дій неправомірними, зобов`язання здійснити перерахунок та усунення перешкод у користуванні житловою кімнатою, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог просила:

визнати п.п.1.5, 1.7 п.1 наказу ректора Українського державного Університету Фінансів та Міжнародної Торгівлі №84 від 24 лютого 2015 року незаконними та скасувати наказ № 84 «Про підвищення вартості проживання у гуртожитку»;

визнати неправомірним нарахування відповідачем вартості плати (нарахувань за проживання) по договору від 01 вересня 2014 року б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 в розмірі визначеному п.1.5 та п.1.7. наказом №84 ректора Українського державного Університету Фінансів та Міжнародної Торгівлі від 24 лютого 2015 року «Про підвищення вартості проживання у гуртожитку»;

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок вартості плати (нарахувань за проживання) договору від 01 вересня 2014 року б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 за тарифами визначеними в попередньому наказі №585 від 30 вересня 2014 року «Про підвищення вартості проживання у гуртожитку» за період з 24 лютого 2015 року по 26 лютого 2016 року.

зобов`язати відповідача починаючи з 26 лютого 2016 року здійснити перерахунок вартості плати (нарахувань за проживання) по договору від 01 вересня 2014 року б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 без врахування вартості ненаданих послуг (прання білизни, відновлення обладнання, м`якого та іншого інвентарю);

зобов`язати відповідача починаючи з 01 квітня 2016 року здійснити перерахунок вартості плати (нарахувань за проживання) по договору від 01 вересня 2014 року б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 без врахування вартості ненаданих послуг з електропостачання;

усунути перешкоди в користуванні кімнатою АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідача вчинити певні дії - підключити електропостачання до вказаної кімнати;

зобов`язати відповідача починаючи з 01 квітня 2016 року здійснити перерахунок вартості плати (нарахувань за проживання) по договору від 01 вересня 2014 року б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 за тарифами визначеними для працівника університету.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що між нею та Українським державним університетом фінансів та міжнародної торгівлі 21 березня 2005 року було укладено трудовий договір та з цього моменту вона працювала на посаді викладача кафедри іноземних мов, а також була аспірантом цього ВНЗ з листопада 2014 року по червень 2016 року.

Вказувала, що її, як працівника за строковим трудовим договором було поселено до гуртожитку з 2011 року відповідно до договору про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 площею 34 кв.м. (житловий блок)

Зазначала, що 01 вересня 2014 року між нею та Українським державним університетом фінансів та міжнародної торгівлі, правонаступником якого на теперішній час є відповідач укладено договір б/к про надання в тимчасове користування житлової кімнати №АДРЕСА_1 у студентському гуртожитку.

Посилалася на те, що на момент укладення договору від 01 вересня 2014 року стосовно ставки тарифів за тимчасове користування кімнатою діяв наказ в.о. ректора Покрещук «Про внесення змін до наказу №100 від 06 лютого 2013 року» та наказ №242а від 09 квітня 2013 «Про підвищення вартості проживання в гуртожитку», однак через місяць вже діяв наказ №585 від 30вересня 2014 року, а з 24лютого 2015 року - наказ №84 «Про підвищення вартості проживання в гуртожитку».

Вважає, що наказом №84 від 24 лютого 2015 року необгрунтовано було підвищено вартість розміру місячної плати з користування житловим приміщенням, місцями загального користування та за надані житлово-комунальні послуги, встановивши «з 01 березня 2015 року плату за проживання в гуртожитку» для неї та її двох дітей 2408,30 грн. за працівника та 2 сторонніх осіб. Даний наказ підняв плату за проживання з 895,40 грн (з 01 жовтня 2014 року за 3 осіб) до 2408,30грн. (з 01 березня 2015 року за 3 осіб).

Вказувала, що з 01вересня 2016 року їй незаконно виставлялись рахунки «Нарахування за проживання в гуртожитку»в сумі 2620,00 грн. вже як не працівнику, хоча наказ про її звільнення від 30 вересня 2013 року був скасований, а як 3 стороннім особам, про це свідчить «Відомість щодо розрахунків проживаючої в гуртожитку ОСОБА_1 станом на 01 липня 2016 року».

Зазначала, що відповідач не визнає її право на проживання з дітьми у гуртожитку, хоча вона як одинока матір не може бути виселена без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її вимоги задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вона не була попереджена про підвищення тарифів за місяць, відповідачем не отримало згоди Студради на підвищення тарифів всупереч вимогам умовам договору про тимчасове користування житловим приміщенням.

Вважає, що договір від 01 вересня 2014 року про надання в тимчасове користування житловою кімнатою №АДРЕСА_1 у студентському гуртожитку продовжував діяти, оскільки відповідачем було прийнято в якості оплати 17 листопада 2016 року суму 2886,00 грн. за послуги за жовтень 2016 року, 07 березня 2017 року суму 8000,00 грн. за послуги з вересня 2015 по вересень 2016 року.

Вказувала, що факт її проживання у гуртожитку не свідчить про те, що відповідач мав право неправомірно нараховувати завищену плату за проживання та за ненадані послуги.

Зазначала, що відповідач неправомірно виселив її з дітьми з гуртожитку.

Зауважувала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вона ніколи не користувалася та не замовляла послуг по пранню білизни в сумі 266,70 грн на місяць та з жовтня 2016 року у сумі 283,80 грн. та послуги по відновленню обладнання, м`якого та іншого інвентаря вартістю 124,20 грн. на місяць про що зазначено в кошторисі та відповідачем не надано доказів надання їй таких послуг.

Посилалася на те, що суд не врахував, що з 05 квітня 2016 року по 17 січня 2017 року було відсутнє електропостачання, а тому вказана послуга оплачена не може бути.

Вважає, що вона повинна була сплачувати за проживання у гуртожитку за тарифами, визначеними для працівника університету.

Вказувала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вона не користувалась місцями загального користування та не користувалась приміщеннями, що знаходяться в спільному користуванні, оскільки проживала в окремому приміщенні (житловому блоці) - кімнаті разом зі своїми двома неповнолітніми дітьми.

Від представника відповідача до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення на апеляційну скаргу позивача, в яких останній вказував на те, що скарга є необгрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Посилався на те, що позивачем не надано доказів необґрунтованості вартості проживанняв гуртожитку.Зазначав, що вимога позивача про перерахунок їй заборгованості, як працівнику університету є неправомірною, оскільки з 30 серпня 2015 року вона не є працівником університету. Вказував, що позивач не має укладеного договору на проживання в гуртожитку, а тому остання не наділена правом обирати, за яким наказом університет повинен нараховувати їй плату за проживання в гуртожитку.

Позивач та її представник у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність, осіб які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року в частині усунення перешкод в користуванні кімнатою АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідача вчинити певні дії - підключити електропостачання до вказаної кімнати апелянтом не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 березня 2005 року між позивачем та відповідачем Українським державним університетом фінансів та міжнародної торгівлі було укладено трудовий договір.

З цього моменту позивач працювала на посаді викладача кафедри іноземних мов, а також була аспірантом цього ВНЗ з листопада 2014 року по червень 2016 року заочної форми навчання.

Як працівника за строковим трудовим договором, позивача було поселено до гуртожитку з 2011 року відповідно до договору про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 площею 34 кв.м (житловий блок). В подальшому, після закінчення строку дії договорів, укладалися наступні.

Так, останній договір б/н про надання в тимчасове користування житлової кімнати № АДРЕСА_1 у студентському гуртожитку між Українським державним університетом фінансів та міжнародної торгівлі (правонаступником якого на теперішній час є відповідач) та позивачем було укладено 01 вересня 2014 року.

Згідно з п.1.1. договору Університет надає, а мешканець приймає в тимчасове користування житлове приміщення (ліжко-місце, кімнату) для проживання, та для загального користування, укомплектовані меблями, сантехнічним та електротехнічним обладнанням згідно акту прийому-передачі.

До місць загального користування відносяться наявні на поверсі та в гуртожитку наступні приміщення: загальний коридор, сходова клітина, ліфт та інші приміщення соціально-побутової, культурно-просвітницької та спортивної сфери.

Пунктом 6.1.даного договору встановлено, що розмір місячної плати за користування житловим приміщенням, місцями загального користування та за надані житлово-комунальні послуги встановлюються наказами ректора вищого навчального закладу.

У випадку ненадання мешканцю Університетом послуг, оплата за які передбачена калькуляцією, мешканець звільняється від плати за термін, в який не надавались послуги та в розмірі, передбаченому калькуляцією на надання таких послуг частково або повністю.

Відповідно до п.6.2.Університет може змінювати розмір та порядок оплати за проживання при погодженні із студентською радою з обов`язковим повідомленням про це мешканця за місяць.

Вказаний договір був укладений на календарний рік терміном з 01 вересня 2014 року по 01 вересня 2015 року (п.8.1. договору).

На момент укладення договору від 01 вересня 2014 року стосовно ставки тарифів за тимчасове користування кімнатою діяв наказ «Про внесення змін до наказу №100 від 06 лютого 2013 року»та наказ №242а від 09квітня 2013 року «Про підвищення вартості проживання в гуртожитку».

Через місяць діяв наказ №585 від 30 вересня 2014 року, а з 24лютого 2015 року діяв наказ №84 «Про підвищення вартості проживання в гуртожитку».

Звертаючись до суду з даним позовом позивач, зокрема просила визнати п.п.1.5, 1.7 п.1 наказу ректора Українського державного Університету Фінансів та Міжнародної Торгівлі №84 від 24 лютого 2015 року незаконними та скасувати наказ №84 «Про підвищення вартості проживання у гуртожитку», та визнати неправомірним нарахування відповідачем вартості плати нарахувань за проживання в кімнаті в розмірі визначеному п.1.5 та п.1.7. наказу №84.

При цьому, вказувала на те, що наказ №84 від 24 лютого 2015 року «Про підвищення вартості проживання у гуртожитку», на її думку, необгрунтовано значно підвищив вартість розміру місячної плати за користування житловим приміщенням, місцями загального користування та за надані житлово-комунальні послуги, встановивши з 01 березня 2015 року плату за проживання в гуртожитку для неї та її двох дітей у розмірі 2408,30 грн., як для працівника та 2 сторонніх осіб.

Зазначала, що даний наказ підняв плату за проживання з 895,40 грн. (з 01 жовтня 2014 року за 3 осіб) до 2408,30 грн. (з 01 березня 2015 року за 3 осіб).

Посилалася на те, що з 01 вересня 2016 року їй незаконно виставлялись рахунки «Нарахування за проживання в гуртожитку» в сумі 2620,00 грн. вже як не працівнику Університету, хоча наказ про її звільнення від 30 серпня 2015 року був скасований, а як трьом стороннім особам.

Відмовляючи у задоволенні вищевказаних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24 лютого 2015 року в.о. ректора професором Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі В.Д. Гвоздецьким було видано наказ №84 «Про підвищення вартості проживання в гуртожитку» у зв`язку із зростанням тарифів на комунальні послуги та збільшенням обсягу витрат на утримання гуртожитку Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі.

Відповідно до п.1.5вказаного наказу з 01 березня 2015 року введено в дію наступну плату за проживання у гуртожитку Університету для працівників Університету за кімнату площею 34 кв.м при проживанні:1 особи - 1758,40 грн.; 2 осіб, за 1 працівника - 938,40 грн.; 3 осіб за 1 працівника - 661,70 грн.

Пунктом п.1.7 наказу з 01 березня 2015 року вводилася в дію плата за проживання у гуртожитку Університету для інших проживаючих Університету за кімнату площею 34 кв.м при проживанні: 1 особи - 1970,00 грн.; 2 осіб - 2300 грн., за 1 людину - 1150,00 грн.; 3 осіб - 2620 грн., за 1 людину - 873,30 грн.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що відповідно до наказу №301-к від 28 серпня 2015 року Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі її була звільнена з посади старшого викладача кафедри іноземних мов у зв`язку з закінченням строку трудового договору (контракту) на підставі п.2 ст.36 КЗпП України.

Наказом Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі від 17 листопада 2015 року№480-к «Про відміну наказу №301-к від 28 серпня 2015 року» відмінено наказ Університету №301-к від 28 серпня 2015 року про звільнення старшого викладача кафедри іноземних мов ОСОБА_1

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року стягнуто з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь ОСОБА_1 середній заробіток з 29 серпня 2015 року до 29 листопада 2015 року в сумі 9504,00 грн.

Зобов`язано Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі працевлаштувати ОСОБА_1 на підходящу посаду.

Стягнуто з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь ОСОБА_1 середній заробіток з розрахунку 148,80 грн. робочий день, з 30 листопада 2015 року до 14 грудня 2016 року.

Стягнуто з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі шляхом списання з відповідного рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Стягнуто з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 6614,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року в частині стягнення з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 148,80 грн. за робочий день з 30 листопада 2015 року до 14 грудня 2016 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року в частині відшкодування витрат на правову допомогу змінено.

Стягнуто з Київського національного торговельно-економічного університету правонаступника Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на правову допомогу 1850 грн.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року в частині стягнення середньої заробітної плати за період з 29 серпня 2015 року до 29 листопада 2015 року в сумі 9504,00 грн. та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

У вказаному рішенні зазначено, що саме по собі скасування відповідачем наказу №301-к від 28 серпня 2015 року не призвело до відновлення трудових прав ОСОБА_1 , оскільки як вбачається з матеріалів справи трудові відносини між сторонами припинилися у зв`язку із закінченням трудового договору.

Додатковим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року в частині працевлаштування скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про працевлаштування відмовлено.

Відповідно до розпорядження Кабінету міністри України від 25 листопада 2015 року №1223-р «Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі» та наказу Міністерства освіти і науки України від 17 грудня 2015 №1309 «Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі», було проведено реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі шляхом приєднання до Київського національного торговельно-економічного університету. Останній є правонаступником реорганізованого навчальною закладу з моменту підписання передавального акту з 08 лютого 2016 року.

Відповідно до наказу №1757 від 24 червня 2016 року Київського національного торговельно-економічного університету ОСОБА_1, аспіранта другого року заочної форми навчання на умовах бюджетного фінансування кафедри міжнародної торгівлі з 23 червня 2016 року відраховано за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 зазначала, що вона є звільненої з Університету саме з 30 серпня 2015 року.

А відтак, ОСОБА_1 не є працівником Університету з 30 серпня 2015 року у зв`язку зі звільненням, а з 23 червня 2016 року остання відрахована з аспірантури Університету.

Посилання позивача на те, що їй повинна була встановлюватися плата за проживання у гуртожитку із врахуванням граничного розміру доходу аспіранта (40%) від академічної стипендії колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивач була аспірантом заочної форми навчання та стипендію не отримувала.

Отже, відповідач вірно нараховував позивачу заборгованість за тарифами визначеними для інших проживаючих Університету, а не для працівника Університету, оскільки остання з 30 серпня 2015 року є такою, що не працює в даному навчальному закладі.

Правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг)

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).

У разі якщо строк дії договору закінчився, а особа, що заселена в гуртожиток на підставі такого договору, продовжує користуватися майном і отримувати послуги, на неї покладається обов`язок сплачувати за його користування в розмірах, у строки та в порядку, що були визначені договором, строк якого закінчився.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

На час звернення з відповідним позовом та на момент виникнення спірних правовідносин права мешканців гуртожитків як споживачів житлово-комунальних послуг регулювалися Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», «Про електроенергетику», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року №1357, Правилами надання послуг з вивезення побутових відходів, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2008 року №1070 та іншими законами та нормативними актами з питань надання окремих видів таких послуг, Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208 (далі - Примірне положення).

За положеннями пункту 18 Примірного положення громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов`язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього положення.

Відповідно до пункту 38 Примірного положення витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується.

Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Послуги з проживання в гуртожитках є одним із видів платних послуг, що надаються державними навчальними закладами на підставі пункту 4 розділу 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року №38 (далі - Постанова №38), яка діяла на час виникнення правовідносин та втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року №796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» (далі - Постанова №796)

За положеннями зазначених постанов навчальні заклади у сфері житлово-комунальних послуг мають право надавати громадянам, які користуються цими послугами, комунальні послуги, послуги з експлуатації та господарського обслуговування будинків і приміщень (підпункт 4 пункту 7 Постанови КМУ №796; підпункт 4 пункту 8 Постанови КМУ №38).

Як визначено в постанові Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1996 року №1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)», Міністерство освіти і науки України, Міністерство охорони здоров`я України, інші міністерства і центральні органи виконавчої влади, до сфери яких належать навчально-виховні заклади, за погодженням з Міністерством фінансів України установлюють граничний розмір плати за проживання в студентських гуртожитках.

Відповідальність за надання цих послуг, їх якість, а також обґрунтованість розмірів плати за них покладається на керівників цих закладів.

Конкретний розмір плати за проживання в гуртожитку встановлюється керівництвом вищого навчального закладу.

Згідно листа Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі від 17 грудня 2015 року №26/01-1981 формування вартості послуг здійснюється на підставі спільного наказу Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 23 липня 2010 року №736/902/758 «Про затвердження порядків надання платних послуг державними та комунальними навчальними закладами».

Підставою винесення наказу зазначено: лист ТОВ «Євро-реконструкції» від 20 лютого 2015 року №09/РГД-17, протокол рішення ректорату від 23 лютого 2015 року №20 та постанова КМ України від 21 травня 2014 року №149.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ в.о. ректора професора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі В.Д. Гвоздецького №84 від 24 лютого 2015 року «Про підвищення вартості проживання в гуртожитку» був прийнятий на підставі вищезазначених нормативних документів та з урахуванням економічного обґрунтування витрат, пов`язаних з видатками та нарахуваннями на заробітну плату, комунальні послуги та енергоносії, проведення поточного ремонту та інші витрати.

Збільшення вартості проживання у гуртожитку було пов`язано з підвищенням тарифів на комунальні послуги та відповідно зростанням обсягу витрат на утримання гуртожитку.

Оскільки, оскаржуваний наказ був прийнятий з дотриманням порядку, колегія суддів підстав для його скасування не вбачає.

Позивач разом зі своїми дітьми проживали у гуртожитку університету, отримували послуги з проживання, у тому числі й комунальні послуги, а тому на підставі статей 901, 903 ЦК України вона зобов`язана булавносити плату за проживання й користування наданими їм послугами.

Разом з тим, наказ в.о. ректора професора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі В.Д. Гвоздецького №84 від 24 лютого 2015 року «Про підвищення вартості проживання в гуртожитку» вводився в дію з 01 березня 2015 року.

У п.3 наказу було визначено, що заступнику керівника гуртожитку ОСОБА_4 у термін до 28 лютого 2015 року ознайомити проживаючих з даним наказом.

Умовами п.6.2 договору б/н про надання в тимчасове користування житлової кімнати № АДРЕСА_1 у студентському гуртожитку та п.10.3 Положення про студентський гуртожиток Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, затвердженого наказом №1033 від 07 грудня 2012 року передбачено, що Університет може змінювати розмір та порядок оплати за проживання при погодженні зі студентською радою з обов`язковим письмовим повідомленням про це мешканця не менше ніж за місяць.

Позивач вказувала на те, що її не було попереджено за місяць про підвищення вартості плати за гуртожиток.

Стороною відповідача доказів повідомлення за місяць ОСОБА_1 . про підвищення тарифів надано не було.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що у зв`язку з неповідомленням позивача відповідно до умов договору та Положення за місяць про зміну розміру оплати за проживання у кімнаті та беручи до уваги те, що позивач про зміну тарифів дізналася, отримавши квитанцію про оплату, тарифи за оскаржуваним наказом для позивача повинні були починали діяти з 01 квітня 2015 року.

Отже, відповідач за період з 01 березня 2015 року по 31 березня 2015 року повинен був нараховувати плату за договором б/н про надання в тимчасове користування житлової кімнати №АДРЕСА_1 у студентському гуртожитку за тарифами визначеними в наказі Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі №585 від 30 вересня 2014 року «Про підвищення вартості проживання у гуртожитку».

На вищезазначене суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання здійснити перерахунок вартості плати за проживання у кімнаті за тарифами визначеними в наказі №585 від 30 вересня 2014 року «Про підвищення вартості проживання у гуртожитку» підлягає скасуванню.

Заявляючи вимоги про зобов`язання відповідача починаючи з 26 лютого 2016 року здійснити перерахунок вартості плати (нарахувань за проживання) по договору від 01 вересня 2014 року б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 без врахування вартості ненаданих послуг (прання білизни, відновлення обладнання, м`якого та іншого інвентарю) позивач вказувала на те, що вона ніколи не користувалася та не замовляла додаткові послуги з прання білизни (266,70 грн.) та відновлення обладнання, м`якого та іншого інвентарю (124,20 грн.).

Згідно з п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ст.13 вказаного Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Як вбачається з кошторису вартості проживання сторонніх осіб в гуртожитку по АДРЕСА_1 (у разі проживання родини з 3-х осіб в житловому блоці площею 34,0 кв.м), який вводиться в дію з 01 березня 2016 року, крім іншого у вартість проживання було включено: відновлення обладнання, м`якого та іншого інвентарю вартістю 124,20 грн., прання білизни - 266,70 грн.

Вказані видатки були зазначені і у розрахунку розміру плати за проживання сторонніх осіб у гуртожитку №6 (житловий блок площею 34,0 кв.м) з розрахунку на місяць з березня 2016 року.

З розрахунку розміру плати за проживання сторонніх осіб у гуртожитку №6 (житловий блок площею 34,0 кв.м) з розрахунку на місяць з жовтня 2016 року видатки на відновлення обладнання, м`якого та іншого інвентарю становили - 124,20 грн., прання білизни - 283,80 грн.

З розрахунку витрат на прання постільної білизни проживаючих в гуртожитку №6 КНТЕУ вбачається, що вказані витрати вираховуються, виходячи з ваги білизни та розрахунку на 1 ліжко-місце.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що відповідач враховувати вартість за відновлення обладнання, м`якого та іншого інвентарю та прання білизни не має підстав, оскільки оплата за вказані послуги відповідно до наведених вище нормативних актів не входить до оплати за користування гуртожитком.

Вказані послуги не зазначені і у договорі б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 , укладеного з ОСОБА_1 .

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, стороною відповідача доказів того, що позивач замовляла вказані послуги, та вони їй фактично надавалися ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції надано не було.

Позивач не заперечувала, що у неї наявна заборгованість з оплати за проживання у кімнаті АДРЕСА_1, однак остання вказувала на те, що розрахунки проведено невірно.

Також позивач пояснила, що вона з 15 червня 2017 року не проживає у гуртожитку.

А відтак, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок вартості плати (нарахувань за проживання) по договору від 01 вересня 2014 року б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 без врахування вартості ненаданих послуг (прання білизни, відновлення обладнання, м`якого та іншого інвентарю) є необґрунтованими, а доводи позивача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вона ніколи не користувалася та не замовляла послуг по пранню білизни та послуги по відновленню обладнання, м`якого та іншого інвентаря знайшли своє підтвердження.

У зв`язку з чим, слід зобов`язати відповідача здійснити перерахунок вартості плати по договору від 01 вересня 2014 року б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 , укладеного з ОСОБА_1 без врахування вартості ненаданих послуг (прання білизни, відновлення обладнання, м`якого та іншого інвентарю) за період з 01 березня 2016 року (день введення нових тарифів) по 31 травня 2017 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про зобов`язання відповідача починаючи з 01 квітня 2016 року здійснити перерахунок вартості плати (нарахувань за проживання) по договору від 01 вересня 2014 року б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 без врахування вартості ненаданих послуг з електропостачання не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з розпорядження №1/4 від 05 квітня 2016 року завідувача гуртожитком №6 «Про заходи щодо зменшення заборгованості за проживання в гуртожитку № 6 за адресою: АДРЕСА_1 КНТЕУ» на виконання наказу керівництва КНТЕУ, у зв`язку з систематичною несплатою за проживання в гуртожитку постановлено припинити електропостачання та водопостачання мешканцям кімнат, зокрема АДРЕСА_1 до повного погашення заборгованості.

10 травня 2016 року було відключено постачання електроенергії до кімнати позивача, що підтверджується актом №9 Проведення відключення електроенергії по факту порушення Правил внутрішнього розпорядку гуртожитку №6 (АДРЕСА_1).

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 з оплати за проживання у кімнаті АДРЕСА_1 за період з 01 липня 2016 року по 01 червня 2017 року борг останньої становить 47894, 62 грн.

При цьому, у розрахунку зазначено, що за електроенергію знято борг згідно акту у розмірі 3989,04 грн.

Тобто, відповідачем при здійсненні розрахунку заборгованості було враховано факт відключення енергопостачання до кімнати позивача та розмір оплати за вказані послуги було знято при розрахунку заборгованості.

А відтак, вказані вимоги не знайшли свого підтвердження.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання здійснити перерахунок вартості плати за проживання у кімнаті за тарифами визначеними в наказі №585 від 30 вересня 2014 року «Про підвищення вартості проживання у гуртожитку» та зобов`язання здійснити перерахунок вартості плати за проживання у кімнаті по договору від 01 вересня 2014 року б/н без врахування вартості ненаданих послуг скасувати та ухвалити в цій частині новее.

В решті рішення суду залишити без змін.

Крім того, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу та витрати по сплаті судового збору.

Згідно з ч.ч.2-4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно з ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та адвокатом Лебединською Н.С. було укладено договір №ДП-28/08/15 про надання правової допомоги, згідно умов якого остання зобов'язалася надавати позивачу правову допомогу протягом дії цього договору в рамках, яких здійснює поточне консультування та захист його інтересів.

Пунктами 2.1., 2.2 договору визначено, що гонорар на правову допомогу, що надається адвокатом відповідно до цього договору визначається за усною домовленістю сторін.

Виконані роботи оформлюються актом прийому-передачі робіт, який підписується сторонами.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували обсяг наданих послуг і виконаних робіт ОСОБА_5 та їх вартість, що сплачена позивачем, детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, а відтак відсутні правові підстави для відшкодування витрат за надання правової допомоги адвокатом Лебединською Н.С.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2018 року між позивачем та адвокатом Дрьоміною Л.В. укладено договір про надання професійної правничої допомоги, відповідно до умов адвокат бере на себе зобов'язання надавати професійну правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобовязаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.

Згідно п.3.1 договору за правничу допомогу, передбачену в п.1.2 договору клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі визначеною додатком №1 до цього договору.

У п.4.1. визначено, що розмір оплати праці адвоката при наданні правчиної допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до цього договору.

06 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та адвокатом Дрьоміною Л.В. було підписано додаткову угоду №1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 05 лютого 2018 року відповідно до умов якої сторони домовились про те, що адвокат надає професійну правничу допомо (послуги) відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги в Дніпровському районному суді міста Києва по справі №755/219/17.

При цьому винагорода адвоката за надання професійної правничої допомоги (послуг) складає:

за ознайомлення з матеріалами справи по справі №755/219/17 в Дніпровському районному суді міста Києва, в т.ч. їх вивчення та складання та направлення адвокатських запитів (в разі необхідності), складання заяви та подання до 27 березня 2018 року до Дніпровського районного суду міста Києва додаткових доказів по справі - 2000 грн. без ПДВ;

за представництво інтересів клієнта та приймання участі у судовому засіданні в Дніпровському районному суді міста Києва кожного разу окремо, в т.ч. в разі необхідності підготовки необхідних процесуальних документів - 1500 грн. без ПДВ.

За результатами виконання зобов'язань за додатковою угоду №1 14 березня 2018 року сторонами був підписаний акт №1, а 27 березня 2018 року акт №2 про надання професійної правничої допомоги (наданих послуг) до договору про надання професійної правничої допомоги від 05 лютого 2018 року та додаткової угоди №1 від 06 лютого 2018 року, в яких був перелік виконаних адвокатом робіт, їх ціна.

14 березня 2018 року ОСОБА_1 сплатила 2000 грн. надані послуги, а 27 березня 2018 року позивач сплатила 1500 грн., що підтверджується товарними чеками №2, та №4.

01 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та адвокатом Дрьоміною Л.В. було підписано додаткову угоду №3 до договору про надання професійної правничої допомоги від 05 лютого 2018 року відповідно до умов якої сторони домовились про те, що адвокат надає професійну правничу допомо (послуги) відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги в Дніпровському районному суді міста Києва по справі №755/219/17.

При цьому винагорода адвоката за надання професійної правничої допомоги (послуг) складає :

за ознайомлення з матеріалами справи, в т.ч. з рішенням Дніпровського районного суду міста Києва по справі №755/219/17, складання апеляційної скарги з додатками та подання її до 19 лютого 2019 року до Київського апеляційного суду по справі - 5000 грн. без ПДВ;

за представництво інтересів клієнта та приймання участі у кожному судовому засіданні в Київському апеляційному суді, в т.ч. в разі необхідності підготовки необхідних процесуальних документів - 2500 грн. без ПДВ.

14 лютого 2019 року між сторонами було підписано акт №5 та 04 квітня 2019 року позивачем за послуги відповідно до вказаного акту було сплачено 5000 грн., що підтверджується товарним чеком №1.

19 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та адвокатом Дрьоміною Л.В. було підписано акт №6 про надання правової допомоги на суму 2500 грн. (участь у судовом узасіданні 18 квітня 2019 року в Київському апеляційному суді) та 18 квітня 2019 року почизачем за надані послуги було сплаченог 2500 грн., про свідчить товарний чек №02.

16 травня 2019 року між сторонами було підписано акт №7 та за зазначені у ньому послуги адвоката позивачем 16 травня 2019 року було сплачено 2500 грн., що підтверджується товарним чеком №03.

Загалом за надані послуги ОСОБА_1 було сплачено 13500 грн.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А відтак, згідно з п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 понесенівитрати на правничу допомогу у розмірі 2089,28 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1040 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київського національно торговельно-економічного університету, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання здійснити перерахунок вартості плати за проживання у кімнаті за тарифами визначеними в наказі №585 від 30 вересня 2014 року «Про підвищення вартості проживання у гуртожитку» та зобов`язання здійснити перерахунок вартості плати за проживання у кімнаті по договору від 01 вересня 2014 року б/н без врахування вартості ненаданих послуг скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Зобов`язати Київський національний торговельно-економічний університет, місцезнаходження: місто Київ, вул. Кіото, 19, здійснити перерахунок вартості плати за договором від 01 вересня 2014 року б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 , укладеного з ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 за тарифами визначеними в наказі Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі №585 від 30 вересня 2014 року «Про підвищення вартості проживання у гуртожитку» за період з 01 березня 2015 року по 31 березня 2015 року.

Зобов`язати Київський національний торговельно-економічний університет, місцезнаходження: місто Київ, вул. Кіото, 19, здійснити перерахунок вартості плати по договору від 01 вересня 2014 року б/н про надання в тимчасове користування кімнати АДРЕСА_1 , укладеного з ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 без врахування вартості ненаданих послуг (прання білизни, відновлення обладнання, м`якого та іншого інвентарю) за період з 01 березня 2016 року по 31 травня 2017 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Київського національного торговельно-економічного університету, місцезнаходження: місто Київ, вул. Кіото, 19, на користь ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1040 грн. та витрати за надання правової допомоги у розмірі 2089 грн. 28 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: