Справа № 308/8224/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/8224/15-ц за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2015 року, головуюча суддя Світлик О.М., -

встановив:

06.07.2015 Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (зараз - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу. Позивач зазначав, що на підставі кредитного договору від 26.03.2008 № 014Є/V-U надав ОСОБА_1 на строк до 25.03.2013 кредит у розмірі 30000,00 дол. США зі сплатою за користування коштами 17% річних. Виконання зобов`язань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_2

Позичальник не виконував належно своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 13.05.2015 утворився борг у розмірі 8128,19 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/20,63 грн на цю дату складає 167684,51 грн, у тому числі, заборгованість: за кредитом - 3877,18 дол. США, за процентами - 2072,28 дол. США, пеня - 1780,13 дол. США, фіксована частина штрафу - 12,12 дол. США, процентна складова штрафу - 386,48 дол. США. Вимоги банку щодо сплати боргу, надіслані відповідачам, залишилися без задоволення.

Посилаючись на ці обставини, на право вимагати повернення боргу, сплати неустойки та на положення ЦК України щодо солідарного обов`язку позичальника і поручителя сплатити кошти, банк просив стягнути на свою користь з відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором від 26.03.2008 № 014Є/V-U у розмірі 8128,19 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 167684,51 грн, і покласти на них судові витрати.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.09.2015 позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 26.03.2008 № 014Є/V-U у розмірі 8128,19 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на 13.15.2015 складає 167684,51 грн, з яких заборгованість: за кредитом - 3877,18 дол. США, за процентами - 2072,28 дол. США, США, пеня - 1780,13 дол. США, фіксована частина штрафу - 12,12 дол. США, процентна складова штрафу - 386,48 дол. США, а також стягнуто з відповідачів на користь позивача 1676,85 грн у рахунок відшкодування судових витрат.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 02.06.2017 заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Білоцерковець Ю.С., оскаржили рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Посилаються на те, що останній за часом платіж за кредитним договором на погашення боргу був здійснений приблизно у 2011 році і з цього часу розпочався перебіг позовної давності для банку. Однак, із позовом банк звернувся у 2015 році, тобто, після спливу загальної позовної давності. Крім того, спливла і спеціальна однорічна позовна давність щодо стягнення неустойки.

Відповідачам не було відомо про судовий процес, тому вони не мали змоги заявити про застосування позовної давності. Судом були порушені процесуальні права відповідачів, не був дотриманий принцип змагальності цивільного процесу.

Щодо договору поруки, то такий є припиненим, оскільки кредитор не пред`явив вимогу до поручителя у межах шести місяців з моменту, коли було порушене зобов`язання позичальником, а також у такий самий строк після закінчення дії кредитного договору.

Апелянти просять застосувати позовну давність у спорі, скасувати рішення суду першої інстанції і відмовити в позові.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21.09.2017 апеляційну скаргу було задоволено частково, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25.09.2015 у частині вирішення вимог до ОСОБА_2 скасовано, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1844,54 грн.

Постановою Верховного Суду від 12.12.2018 рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21.09.2017 у частині вирішення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції виходив, зокрема, з того, що відповідача ОСОБА_1 не можна вважати такою, що була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, чого апеляційний суд не врахував. За таких обставин, апеляційний суд із порушенням вимог закону та засад верховенства права, рівності сторін у процесі та його змагальності дійшов висновку про неможливість прийняття до розгляду заяви відповідачів про застосування позовної давності.

Судом не були також з`ясовані питання щодо початку перебігу позовної давності стосовно кожного простроченого щомісячного платежу, наявності правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом, пені та штрафів після спливу передбаченого договором стоку кредитування та щодо правомірності покладання на відповідача цивільно-правової відповідальності одночасно у вигляді пені і штрафу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника позивача ОСОБА_3 , яка апеляцію не визнала, відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та їх представника адвоката Білоцерковця Ю.С., які апеляцію підтримали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності суд приходить до такого.

Апеляційний суд з урахуванням положень ст. 411 ч. 5 чинної редакції ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухваленого щодо відповідача ОСОБА_1 , не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині вирішення позову стосовно відповідача ОСОБА_2 і бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції (ст.ст. 12, 13, ст. 367 ч.ч. 1, 6 чинної редакції ЦПК України, що за змістом узгоджується з положеннями ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1 редакції цього Кодексу, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції). Водночас суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 чинної редакції ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань і поруки у редакції, що була чинною на час їх виникнення. Беручи до уваги, що позов пред`являвся з підстав, які згідно із позицією позивача надавали йому право нарахувати та вимагати стягнення боргу за кредитом, процентами, пені та штрафу за кредитним договором і обґрунтовувався відповідним чином, наявність у позивача відповідної правової підстави для пред`явлення вимог, для нарахування відповідних платежів, стягнення коштів підлягає перевірці судом під час розв`язання спору безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення або інші доводи. У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 541, 543, 549, 550, 553, 554, 611, 612, 614, 622-625, ст.ст. 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов`язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу, включно зі штрафними санкціями з боржника і поручителя, які відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), правомірність правочину презюмується, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України). Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору в письмовій формі; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 259 ч. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 57-61 і ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 відповідних редакцій ЦПК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

Встановлено, що за кредитною угодою від 26.03.2008 № 014Є/V-U, до якої цього ж дня був укладений договір про видачу траншу № 014Є/V-U/1, Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», надало ОСОБА_1 на строк по 25.03.2013 кредит у розмірі 30000,00 дол. США зі сплатою за користування коштами 17% річних (зокрема, п.п. 1.1.-1.3., 4.1. угоди, п.п. 1.1.-1.3., 4.1. договору про видачу траншу) (а.с. 12-17 та ін.). Умовами договору були встановлені, зокрема, такі правила:

погашення кредиту та сплата відсотків здійснюються щомісячно у валюті кредиту; у разі порушення цих зобов`язань позичальником відсотки нараховуються за ставкою 34% річних від суми залишку непогашеної заборгованості (п.п. 4.1.-4.4., 4.7. угоди, п.п. 4.1.-4.4., 4.7. договору траншу, додаток № 1 до договору траншу);

при порушенні позичальником зобов`язань з погашення заборгованості за сумою кредиту, відсотками він сплачує за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня; сплата пені здійснюється в гривні; у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату щоденного нарахування (п. 6.1. угоди);

нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбачених п.п. 6.1., 6.2., 6.3. угоди, здійснюється протягом трьох років із дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане; сплата штрафу здійснюється у гривні, а у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день сплати (п. 6.4. угоди);

при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов`язань, передбачених угодою, більше ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн + 5% від суми позову (п. 6.6. угоди);

терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені, штрафу) за угодою встановлюються тривалістю п`ять років (п. 6.8. угоди).

Виконання зобов`язань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_2 , із яким банк уклав 26.03.2008 договір поруки № 014 (а.с. 18).

Позичальник ОСОБА_1 порушила свої зобов`язання і спричинила виникнення боргу, що його станом на 13.05.2015 кредитор відповідним розрахунком визначив у сумі 8128,19 дол. США (за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/20,63 грн на цю дату еквівалент 167684,51 грн), у тому числі, заборгованість: за кредитом - 3877,18 дол. США, за процентами - 2072,28 дол. США, пеня - 1780,13 дол. США, фіксована частина штрафу - 12,12 дол. США, процентна складова штрафу - 386,48 дол. США (а.с. 4-7). Розрахунком боргу зафіксовано рух коштів за кредитним договором, який відображає такі факти:

на 26.03.2013 (перший день після закінчення строку кредитної угоди від 26.03.2008 № 014Є/V-U) заборгованість позичальника мала такі параметри:

борг за сумою кредиту - 8410,76 дол. США;

борг за процентами - 1382,93 дол. США;

пеня - 237,05 дол. США;

за період з 26.03.2013 по 13.05.2015:

були зараховані на погашення суми кредиту - 4533,58 дол. США.

були нараховані проценти на прострочену заборгованість - 3504,56 дол. США;

були сплачені проценти на прострочену заборгованість - 2815,21 дол. США;

була нарахована пеня - 2051,97 дол. США;

була сплачена пеня - 958,89 дол. США;

всього за цей період були сплачені 8307,68 дол. США, з них банком були скеровані на погашення кредиту - 4533,58 дол. США, на погашення процентів - 2815,21 дол. США (разом - 7348,79 дол. США), на сплату пені - 958,89 дол. США;

протягом періоду з 26.03.2008 по 25.03.2013 платежі на погашення заборгованості за кредитною угодою вносилися позичальником систематично, хоча часом із тривалими перервами (наприклад, з листопада 2011 року по квітень 2012 року, з вересня 2012 року по березень 2013 року), які, однак, не перевищували тривалість позовної давності, відповідними платежами перебіг позовної давності переривався, а з 26.03.2013 по 13.05.2015 (після закінчення строку дії договору) платежі вносилися майже щомісячно по листопад 2013 року, після чого припинилися.

При вирішенні вимог щодо стягнення процентів, неустойки мають значення строк виконання відповідного зобов`язання, факт вчинення боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку. Верховний Суд у постановах від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц і в інших постановах сформулював правові позиції, за змістом яких, зокрема:

стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору, в тому числі, з урахуванням зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання, законом не передбачено; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України;

неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, не може бути стягнута;

в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання; якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Тож право кредитора на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог.

Позивач визначив і пред`явив до стягнення проценти, нараховані за період з 26.03.2008 по 13.05.2015, де період з 26.03.2013 - після закінчення строку дії договору. Нарахування процентів у такий спосіб безпідставне, позаяк умовами кредитного договору це не передбачено, після закінчення строку договору правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів за передбаченою договором ставкою немає. Заборгованість за процентами слугує базою для нарахування пені, тому відсутність цієї бази внаслідок безпідставності нарахування заборгованості за процентами за період після закінчення строку дії договору вже сама по собі виключає обґрунтованість нарахування відповідної пені.

Окрім цього, щодо нарахування за кредитною угодою пені як такої колегія суддів зауважує наступне. За змістом умов щодо нарахування неустойки у вигляді пені, визначених пунктом 6.1. угоди, пеня повинна була нараховуватися за кожне конкретне порушення позичальником зобов`язання: несплата, несвоєчасна, неповна сплата боргу за сумою кредиту, боргу за процентами, сума кожного простроченого платежу за кредитом та/або за процентами, розрахунок щодо кожної окремої суми за кожен день прострочення відповідного платежу з урахуванням динаміки сплати, розрахунок у гривневому еквіваленті на кожну дату нарахування за кожним конкретним порушенням зобов`язання.

Визначивши такі послідовність і порядок нарахування пені, кредитор їх не дотримався, оскільки розрахунку пені, виконаного відповідно до цих умов угоди, в справі немає. Наданий позивачем суду розрахунок не відповідає умовам угоди, містить лише кінцеві загальні цифри пені, нарахованої у певні місяці без розмежування за базою для її нарахування, сума яких за весь період починаючи з 26.03.2008 пред`явлена до стягнення і, при цьому, визначена всупереч умовам угоди в доларах США. У розрахунку відсутні дані про базу нарахування пені на кожен відповідний момент за відповідними порушеннями зобов`язань, про відповідну динаміку нарахування, з наявного розрахунку неможливо зробити висновки про те, за прострочення яких конкретно платежів, у який спосіб і за який період прострочення конкретних платежів нараховувалася пеня. Тобто, вимога кредитора про стягнення пені ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 і ст. 81 ч. 6 відповідних редакцій ЦПК України).

Виходячи з наведеного, проценти після закінчення строку дії договору були пред`явлені до стягнення безпідставно, а пред`явлена до стягнення пеня не була належно визначена, обґрунтована і доведена. Підстав для стягнення цих коштів на користь банку за його позовом немає. Враховуючи, що після закінчення строку дії договору борг за сумою кредиту та процентами існував і відповідачами не спростовувався по суті, заява про застосування позовної давності попри відсутність підстав для цього (оскільки позов був пред`явлений у межах позовної давності) свідчить про фактичне визнання цього боргу як такого із відмовою в позові внаслідок пропущення, за хибною позицією відповідачів, позовної давності банком, а позичальником були сплачені 8307,68 дол. США, ці кошти підлягають зарахуванню на погашення боргу перед кредитором: 1382,93 дол. США - на погашення боргу за процентами і 6924,75 дол. США - на погашення боргу за сумою кредиту.

Із таким зарахуванням коштів непогашеним залишається борг за кредитом у сумі 1486,01 дол. США, що за обраним для визначення ціни позову валютним курсом є еквівалентом 30656,39 грн.

Стосовно штрафу слід констатувати, що власне підстава для його нарахування має місце, позаяк позичальник порушив свої зобов`язання за кредитним договором і на момент закінчення строку кредитування мав борг, який не погасив. Водночас пред`явлений до стягнення штраф визначений невірно. По-перше, за умовами угоди штраф мав бути визначений у гривнях і його фіксована частина угодою встановлена - 250,00 грн, натомість позивач зажадав стягнення цих коштів у доларах США і визначив їх за обраним для ціни позову валютним курсом (250,00 грн : 20,63 = 12,12 дол. США). По-друге, процентна складова штрафу розрахована на базі в тому числі безпідставно пред`явлених до стягнення процентів за кредитною угодою і, крім того, нарахована на безпідставно стягувану пеню та нарахована як одна неустойка на іншу, що недопустимо ((3877,18 дол. США + 2072,28 дол. США + 1780,13 дол. США) х 5% = 386,48 дол. США).

Штраф належить до стягнення в гривнях із фіксованою його частиною у 250,00 грн і процентною складовою у 1534,32 грн (30656,39 грн х 5%).

Відповідачі не були належним чином повідомлені судом першої інстанції про час місце розгляду справи, порядок, установлений нормами ст.ст. 74, 76 чинної на час розгляду справи нормами редакції ЦПК України не був дотриманий, оскільки судові повістки не були вручені та повернулися до суду «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 34-37, 43-46). Таке повідомлення учасників процесу не визнається належним. Поряд із цим, порушення своїх процесуальних прав відповідачі пов`язували передусім із неможливістю заявити в суді про застосування позовної давності в спорі, а неповідомлення їх про час і місце розгляду справи не було на час ухвалення судом заочного рішення обов`язковою підставою для його скасування (ст. 309 відповідної редакції ЦПК України).

Апеляційний суд під час повторного апеляційного розгляду справи взяв до уваги факт подання відповідачами заяви про застосування позовної давності, отже, останні своє процесуальне право реалізували, як реалізували й права на правову допомогу, заперечення позову, надання пояснень тощо. Для застосування позовної давності за заявою відповідачів апеляційний суд правових підстав не має, оскільки така давність позивачем не була пропущена. У справі встановлені інші обставини, з урахуванням яких апеляційним судом постановлено змінити рішення суду першої інстанції.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію відповідача ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду в частині задоволення вимоги позову банку до цього відповідача змінити, виключивши з рішення судження про доведеність боргу в загальному розмірі 8128,19 дол. США і виклавши його резолютивну частину щодо ОСОБА_1 в редакції, відповідно до якої, оскільки відповідач не довів відсутності своєї вини в порушенні зобов`язання, позов належить задовольнити частково, стягнути на користь банку з ОСОБА_1 борг за кредитом у сумі 1486,01 дол. США, що є еквівалентом 30656,39 грн, 250,00 грн фіксованої частини штрафу і 1534,32 грн процентної складової штрафу, з відмовою в інших пред`явлених до цього відповідача вимогах. Позивач сплатив судовий збір загальною сумою 1676,75 грн, відповідач сплатив судовий збір загальною сумою 4176,75 грн, оскільки з відповідача на користь позивача належить відшкодувати 324,47 грн, а з позивача на користь відповідача - 3368,15 грн, то за результатом розгляду справи з позивача на користь відповідача належить стягнути відповідну різницю (3043,68 грн) у рахунок відшкодування сплачених судових витрат (ст. 141 ч.ч. 1, 10 ЦПК України).

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2015 року в частині задоволення вимоги позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу змінити, виключивши з рішення судження про доведеність боргу в загальному розмірі 8128,19 дол. США (вісім тисяч сто двадцять вісім доларів США 19 центів) і виклавши його резолютивну частину щодо ОСОБА_1 в такій редакції:

«Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити частково, стягнути на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», , з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , борг за кредитом, виданим за договором від 26.03.2008 № 014Є/V-U, у сумі 1486,01 дол. США (одна тисяча чотириста вісімдесят шість доларів США 01 цент), що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/20,63 грн на 13.05.2015 є еквівалентом 30656,39 грн (тридцяти тисяч шестисот п`ятдесяти шести гривень 39 коп.), 250,00 грн (двісті п`ятдесят гривень 00 коп.) фіксованої частини штрафу та 1534,32 грн (одну тисячу п`ятсот тридцять чотири гривні 32 коп.) процентної складової штрафу.

У інших пред`явлених до ОСОБА_1 вимогах відмовити.».

За результатом розгляду справи стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3043,68 грн у рахунок відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 23 травня 2019 року.

Судді