Справа № 466/5187/18 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/1361/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні заявниці ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Свірідової В.В. від 14 березня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - задоволено частково. Видано обмежувальний припис, яким заборонено ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН - НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) протягом 2 (двох) місяців: - перебувати в місці реєстрації та спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН - НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; - наближатись на відстань не менше 300 метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН - НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1

В своїй апеляційній скарзі просить рішення частково скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволити повністю та видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 строком на шість місяців з покладенням обов`язків, зазначених у заяві. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам законодавства. Зазначає, що протягом спільного проживання кривдник зловживає спиртними напоями, ображає її, погрожує розправою, наносить тілесні ушкодження, чим чинить домашнє насильство відносно неї та дітей. Вказує на те, що за результатами звернень до правоохоронних органів, ОСОБА_2 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за такі дії, зокрема, постановами Шевченківського районного суду м. Львова від 01.09.2015 року, від 05.02.2016 року, від 29.08.2016 року, від 08.05.2018 року. Також, вказує, що відносно ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження №0001762 по справі про нанесення їй 03.05.2018 року тілесних ушкоджень, однак вжиті поліцією та судом заходи не мали жодного впливу, неправомірна поведінка кривдника не припиняється. Також, зазначає, що насильство з боку ОСОБА_2 впродовж тривалого часу призвело до нервових зривів у заявниці та ряду захворювань. Вказує на те, що видача обмежувального припису в строк два місяці порушує її права, оскільки не дасть дієвого результату для можливості виправлення особи кривдника та не дасть можливості підлікувати її нервову систему за такий короткий термін.

В судове засідання заінтересована особа ОСОБА_2 не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що він повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ст. 350-5 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявниці на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів заяви про видачу обмежувального припису; апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, - колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч. 1 ст. 1, п.4 ч.2 ст.3, ст. 21, п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017р. №2229-VIII, ч.4 ст.350-6 ЦПК України та задовольняючи заяву частково, - виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 1987 по 1991 рік, який було розірвано рішенням Шевченківського районного народного суду м. Львова 16.09.1991 р.Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Шевченківським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Львова від 01.03.1995р. серії НОМЕР_3 , розірвання шлюбу зареєстровано 01.03.1995р. З пояснень заявника та заінтересованої особи, вбачається, що вони проживають в одній квартирі з грудня 1988 р. за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ними проживає син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дана обставина підтверджується довідкою ЛКП «Під Голоском 410» від 04.01.2018 №43. З показів заявниці вбачається, що протягом спільного проживання її з ОСОБА_3 , останній зловживає спиртними напоями, ображає її, погрожує розправою, наносить тілесні ушкодження, чим чинить домашнє насильство відносно неї та дітей, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася за захистом до поліції.За результатами звернень ОСОБА_1 до правоохоронних органів, ОСОБА_3 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності.Так, постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 01.09.2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КпАП України; постановами Шевченківського районного суду м. Львова від 05.02.2016 року та від 29.08.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КпАП України; постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 08.05.2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП.Слідчим Шевченківського ВП У ГУНП України у Львівській області Лемішко Р.Д. внесено постанову про закриття кримінального провадження №0001762 по справі про нанесення 03.05.2018 року ОСОБА_1 тілесних ушкоджень. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.06.2018року ця постанова була скасована та станом на даний час триває досудове слідство.Відтак, дані твердження заявниці підтверджуються письмовими доказами, які долучені до матеріалів справи. Однак, вжиті поліцією та судом заходи не мали жодного впливу, неправомірна поведінка ОСОБА_3 не припиняється.Наведені вище обставини свідчать про схильність ОСОБА_3 до насильницьких дій відносно своєї колишньої дружини та вказують на вірогідності продовження та повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.У зв`язку із вищенаведеним слід видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 терміном на два місяців.

Колегія суддів вважає, що частково такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, в певній ж частині висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими - не доведені, а тому рішення суду підлягає зміні.

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила видати обмежувальний припис, яким заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з нею за адресою: АДРЕСА_1 строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_2 наближатись до її місця проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ближче ніж на 300 метрів.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 покликалася на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який було розірвано у 1991році, однак незважаючи на це вона проживає разом з своїм колишнім чоловіком у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Як зазначила заявниця, протягом всіх років спільного проживання ОСОБА_3 , постійно зловживає алкоголем та вчиняє насильство щодо неї та дітей. Вона потерпає від насильства зі сторони ОСОБА_3 більше 25 років, неодноразово зверталася за захистом до поліції. ОСОБА_3 неодноразово притягали до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, однак не зважаючи на це, він не змінив своєї поведінки. Останній вчиняє насильство щодо неї протягом багатьох років, не зважає на заходи вжиті поліцією та судом, його поведінка стає ще агресивнішою і жорстокішою, вона має реальні підстави боятись за своє життя, залишаючись з ним наодинці у квартирі.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана:

1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству";

2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків";

3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків";

4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".

За ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис, виданий судом стосовно особи, яка на момент винесення рішення суду не досягла вісімнадцятирічного віку, не може обмежувати право проживання (перебування) цієї особи у місці свого постійного проживання (перебування). Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

1) дитина-кривдник - особа, яка не досягла 18 років та вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

2) дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства;

3) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

4) економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

5) запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;

6) кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

7) обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

8) особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

9) оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи;

10) програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків;

11) програма для постраждалої особи - комплекс заходів, спрямованих на позбавлення емоційної залежності, невпевненості у собі та формування у постраждалої особи здатності відстоювати власну гідність, захищати свої права у приватних стосунках, у тому числі за допомогою уповноважених органів державної влади, органів місцевого самоврядування;

12) протидія домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на припинення домашнього насильства, надання допомоги та захисту постраждалій особі, відшкодування їй завданої шкоди, а також на належне розслідування випадків домашнього насильства, притягнення до відповідальності кривдників та зміну їхньої поведінки;

13) профілактичний облік - здійснення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України організаційно-практичних заходів щодо контролю за поведінкою кривдника з метою недопущення повторного вчинення домашнього насильства, за дотриманням ним тимчасових обмежень його прав та виконанням обов`язків, покладених на нього у зв`язку із вчиненням домашнього насильства;

14) психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

15) сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності;

16) терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства;

17) фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно ст. 2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», законодавство про запобігання та протидію домашньому насильству складається з Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо недопущення насильства.

За ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах:

1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини;

2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства;

5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства;

7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб;

8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;

9) ефективна взаємодія суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об`єднаннями, неурядовими організаціями, засобами масової інформації та іншими заінтересованими особами.

У разі якщо постраждалою особою є дитина, будь-які дії, що вчиняються щодо неї, базуються на принципах, визначених Конвенцією ООН про права дитини, Конвенцією Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей та законодавчими актами України у сфері захисту прав дитини. Заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству здійснюються без дискримінації за будь-якою ознакою. Звичаї, релігійні переконання, віросповідання, традиції не можуть розглядатися як виправдання будь-яких форм домашнього насильства, передбачених цим Законом, або бути підставою для звільнення кривдника від відповідальності.

За ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є:

1) запобігання домашньому насильству;

2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством;

4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до завдань у сфері запобігання домашньому насильству належать:

1) визначення стану, причин і передумов поширення домашнього насильства;

2) підвищення рівня поінформованості населення про форми, прояви, причини і наслідки домашнього насильства;

3) сприяння розумінню суспільством природи домашнього насильства, його непропорційного впливу на жінок і чоловіків, зокрема на осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;

4) формування в суспільстві нетерпимого ставлення до насильницьких моделей поведінки, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед постраждалих дітей, усвідомлення домашнього насильства як порушення прав людини;

5) викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;

6) заохочення всіх членів суспільства, насамперед чоловіків і хлопців, до активного сприяння запобіганню домашньому насильству.

За ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають:

1) постраждала особа або її представник;

2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування;

3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України. Постраждала особа може вимагати від кривдника компенсації її витрат на лікування, отримання консультацій або на оренду житла, яке вона винаймає (винаймала) з метою запобігання вчиненню стосовно неї домашнього насильства, а також періодичних витрат на її утримання, утримання дітей чи інших членів сім`ї, які перебувають (перебували) на утриманні кривдника, у порядку, передбаченому законодавством. У разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Крім цього, з практики ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається таке:

«42. Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A № 247 C і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI).

43. Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159). В зобов`язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див ., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року).

44. У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції (див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127 / 01, § 82, 12 червня 2008 року). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції (див . Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року).

45. Надалі, стаття 3 зобов`язує Держави приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке поводження з боку приватних осіб (див. MC проти Болгарії, № 39272/98, § 151, ЄСПЛ 2003 XII, і Денис Васильєв проти Росії, № 32704/04, §§ 98-99, 17 грудня 2009 року). Для того щоб розслідування могло вважатися "ефективним", воно повинно, в принципі, бути здатне забезпечити з`ясування фактів, встановлення особистості та покарання винних у вчиненні злочину осіб. Зобов`язання розслідувати - це "не зобов`язання отримати результат, а зобов`язання вжити заходів". У справах, які зачіпають статті 2 і 3 Конвенції, в яких ставилося під сумнів ефективність офіційного розслідування, Суд часто оцінював, чи реагували влади на скарги невідкладно. Надавалося значення порушенню кримінальної справи, затримкам отримання показань і тривалості початкового розслідування (див. Вищенаведене постанову по справі Денис Васильєв, § 100 з подальшими посиланнями; і Стойка проти Румунії, № 42722/02, § 67, 4 березня 2008 року).

46. ?Втручання влади в приватне або сімейне життя може стати необхідним для охорони здоров`я і захисту прав особи або з метою попередження незаконних дій при певних обставинах (див. Вищенаведене справу Опуз, § 144). У підсумку, Держава повинна мати у своєму розпорядженні відповідну законодавчу базу і застосовувати її для надання захисту від жорстокого поводження з боку приватних осіб (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, § 22 і 23, Серія A № 91; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; Д.П. і Ж.С. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; вищенаведене справу MC проти Болгарії, § § 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; вищенаведене справу Беваква, § 65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05, § 45, 5 березня 2009 року ).»

«55. Також, Суд зазначив, що перша заявниця спробувала отримати захист від можливого жорстокого поводження до неї, заступаючись про виселення ОСОБА_4 з їх загальної квартири. Проте, в своєму рішенні від 20 травня 2009 року Вища судова палата відхилила її вимоги, прийшовши до висновку, що метою поданої скарги, швидше за все, було право ОСОБА_4 на користування квартирою, а не захист першої заявниці від передбачуваної неминучої загрози. Також, Вища судова палата встановила, не достатню кількість доказів, які б свідчили про те, що він систематично порушував правила спільного проживання, не дивлячись на те, що стосовно ОСОБА_4 було порушено шість адміністративних справ, в результаті його насильницької поведінки по відношенню до першої заявниці (див. вищенаведений § 14).

56. Надалі, судові інстанції посилалися на рішення від 20 травня 2009 року як підставу для відхилення скарги заявниці, тоді, коли вона клопотала про тимчасове виселення ОСОБА_4 з їх загальної квартири після нападу від 21 серпня 2011 року (див. вищенаведений § 17). Суд вважає, що національні судові інстанції повинні були взяти до уваги фактичні події, які мали місце після винесення рішення від 20 травня 2009 року, а саме ті два додаткових напади ОСОБА_4 (Див. Вищенаведений § 16).

57. Не оспорювався і той факт, що ОСОБА_4 неодноразово нападав на першу заявницю в їх спільній квартирі. Це стало причиною для винесення судовою інстанцією захисного припису 1 вересня 2011 року (див. Вищенаведений § 18). Незважаючи на кілька вжитих заходів, метою яких було перешкодити будь-якому зв`язку ОСОБА_4 з першою заявницею, включаючи заборону наближатися до місця її знаходження, місця роботи або зв`язуватися з нею будь-якими засобами, ОСОБА_4 дозволили проживати в їх спільній квартирі. Суд згоден з доводом першої заявниці, який вона також привела перед Апеляційною палатою Кишинеу (див. Вищенаведений § 19) про те, що дозволивши ОСОБА_4 проживати в одній квартирі з жертвою, інші заходи, про які розпорядилися в захисному приписі, були неефективними і піддали її загрозі можливого жорстокого поводження.

58. Також, схоже, що саме спільне проживання зі своїм агресором у своїй власній квартирі піддало першу заявницю постійного відчуття страху перед можливим жорстоким поводженням, беручи до уваги кількість попередніх нападок. Цей страх був досить серйозним, щоб спровокувати страждання і занепокоєння першої заявниці, склавши нелюдське поводження за змістом статті 3 Конвенції.

59. Суд не може прийняти аргумент влади про те, що перша заявниця не була піддана загрозі можливого жорстокого поводження і що вона мала на меті отримання видалення ОСОБА_4 від права на загальну квартиру, тим більше що вона клопотала в 2011 році про його тимчасове виселення і ясно клопотала перед судовими інстанціями про те, щоб вони не приймали рішення про спосіб розпорядження правом власності над майном (див. вищенаведений § 17). Це б дозволило національним судовим інстанціям дотримати обидва права, гарантованих Конвенцією (право заявниці не наражатися на жорстокому поводженню і право ОСОБА_4 користуватися квартирою), надавши реальний захист першої заявниці і в той же час не позбавивши ОСОБА_4 свого майна. Також, судові інстанції могли б оцінити важливість твердження першої заявниці, що ґрунтувалось на статті 102 Житлового кодексу (див. Вищенаведений § 22). Проте, судові інстанції не зробили цього.

60. Беручи до уваги вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що влада не виконала належним чином свої позитивні обов`язки, взяті на підставі статті 3 Конвенції для того, щоб захистити першу заявницю від жорстокого поводження.»

«69. Суд повторює, що в той час як основним предметом статті 8 Конвенції є захист особи від самовільних дій органів державної влади, додатково можуть існувати і невіддільні позитивні зобов`язання по "поваги" приватного життя і сім`ї. Ці зобов`язання тягнуть за собою прийняття деяких заходів у сфері відносин між приватними особами. Особливо діти та інші вразливі особи мають право на ефективний захист (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, §§ 23-24 і 27, Серія A № 91, і рішення по справі Огаст проти Сполученого Королівства, № 36505 / 02, 21 січня 2003 року).

70. Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов`язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова, § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року).»

«71. У цій справі, Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, складова предмет поняття приватного життя (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія A № 91), була порушена періодичними зловживаннями з боку ОСОБА_4 У цьому сенсі, Суд посилається на свої констатування з вищенаведених параграфів 54-58 стосовно страждання і занепокоєння, перенесених першої заявниці в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження.

72. Більш того, влада знала про ці обставини, оскільки ці обставини були розглянуті органами поліції та національними судовими інстанціями. На думку Суду, це повинно було спонукати владу діяти в силу своїх позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 8 Конвенції.

73. У роль Суду не входить підміна собою національних органів влади, однак Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в її юрисдикції. Тому, Суд вивчить, чи державні органи, особливо судові інстанції, при розгляді справи порушили своє позитивне зобов`язання, взяте на підставі статті 8 Конвенції (див. Вищенаведене справу Сандра Янкович, § 46).

74. У цьому сенсі, Суд зазначив, що 20 травня 2009 року Вища судова палата, скасувавши рішення судів нижчої інстанції, не вважала достатніми доказами шість адміністративних справ щодо ОСОБА_4, що з упевненістю свідчать про жорстоке поводження з боку ОСОБА_4 до першої заявниці. У цивільному процесі, що мав місце в 2011 році, судові інстанції зробили посилання на рішення від 20 травня 2009 року для того, щоб підтвердити право ОСОБА_4 не бути виселеним з квартири, не взявши до уваги жорстоке поводження, застосоване ним в 2010 і 2011 роках. Судові інстанції навіть не спробували оцінити, чи право ОСОБА_4 користуватися квартирою в деякій мірі порушує права першої заявниці, гарантовані положеннями статті 8 Конвенції та статті 102 Житлового кодексу (див. вищенаведений § 22).

75. За таких обставин, Суд приходить до висновку, що органи національної влади не дотримали свої позитивні зобов`язання, взяті на підставі статті 8 Конвенції. Таким чином, вони піддали першу заявницю постійній загрозі жорстокого поводження або того, щоб вона покинула свій будинок.

Тому, було допущено порушення статті 8 Конвенції.»

Вказане є цитатами рішення ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» (скарга № 61382/09).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 1987 по 1991 рік, який було розірвано рішенням Шевченківського районного народного суду м. Львова 16.09. 1991 р. (а.с.71).

Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Шевченківським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Львова від 01.03.1995р. серії НОМЕР_3 , розірвання шлюбу зареєстровано 01.03.1995р. (а.с. 72).

З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку №43 від 4.01.2018 виданої ЛКП «Під Голоском - 410» вбачається, що заявниця та заінтересована особа з 1988 року по даний час, зареєстровані та проживають спільно за адресою АДРЕСА_1 Разом з ними проживає та зареєстрований їх повнолітній син ОСОБА_3 . Квартира не приватизована.

Також, з наведеного вбачається, що хоча учасники справи, колишнє подружжя, хоч на даний час і не пов`язані родинними чи сімейними зв`язками, проте протягом тривалого часу проживають спільно, пов`язані спільним побутом та мають відповідно взаємні права та обов`язки.

Окрім наведеного матеріалами справи достеменно встановлено в чинення протягом надзвичайно тривалого часу заінтересованою особою домашнього насильства у формі фізичного та психологічного насильства стосовно заявниці.

Факти неодноразового вчинення психологічного та фізичного насильства як мінімум з 2013 року у формі образ, погроз, залякувань, що спричинили емоційну невпевненість у заявниці, викликали побоювання за свою безпеку та спричинили шкоду психічному здоров`ю заявниці, а також заподіяння тілесних ушкоджень підтверджуються рядом доказів, а саме:

-постановами у справах про адміністративне правопорушення №466/86/13-п від 18.01.2013 року, №466/6810/15-п від 01.09.2015 року, №466/978/16-п від 05.02.2016 року, №466/7061/16-п від 29.08.2016 року, №466/8327/16-п від 17.10.2016 року, №466/1164/18 від 02.03.2018 року, №466/1164/18 від 08.05.2018 року та від 18.10.2018 року, №466/3901/18 від 15.08.2018 року, №466/5161/18 від 11.09.2018 року та від 30.10.2018 року про притягнення заінтересованої особи до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП ст. 173-2 ч.1 та ч.2 КУпАП, закриття справ у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності та повернення протоколів про адміністративне правопорушення на доопрацювання (а.с. 116-141).

-листами та довідками Шевченківського відділу поліції, які підтверджують факти неодноразових звернень заявниці до відділу поліції стосовно неправомірних дій заінтересованої особи та початок кримінальних проваджень за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст. 125 КК України (а.с. 66, 67-68, 96, 97, 98);

-копіями медичних документів, якими підтверджено факти отримання тілесних ушкоджень заявницею у формі забоїв м`яких тканин голови, зокрема, обличчя, лобної ділянки, тім`яної ділянки, саден, злам кісток носа, забоїв м`яких тканин передпліччя гомілки, тощо (а.с. 12, 14, 100, 102, 103);

-копіями медичних документів, що підтверджують неодноразові звернення заявниці за медичною допомогою у зв`язку із скаргами на головні болі; загальну слабкість; головокружіння; встановлення у заявниці діагнозів астено-невротичний синдром; вегето-судинна дистонія, тощо (а.с. 11, 13, 101, 105-106, 15).

Зважаючи на вказані докази, а також пояснення заявниці є підстави вважати, що вчинення ОСОБА_3 насильства в сім`ї, носить надзвичайно тривалий та систематичний характер, а, також, як на час ухвалення рішення судом першої інстанції, так і на час розгляду справи апеляційним судом слід вважати існували та існують і надалі ризики можливого продовження таких дій ОСОБА_3 , а також ескалації такого насильства, про що свідчить збільшення кількості фактів насильницький дій заінтересованої особи у період 2018 року, зокрема, навіть у період розгляду справи судом першої інстанції.

Із вказаних доказів вбачається, що сварки, сутички та конфлікти між учасниками справи тривають, не менш як п`ять років та такі конфлікти переростають у насильницькі дії з боку ОСОБА_3 , як психологічного (образи, погрози, висловлювання нецензурними словами, залякування, тощо), так і фізичного (тілесні ушкодження) характеру.

Про серйозність сприйняття фактів домашнього насильства; переживання з приводу можливих повторень таких; важкі наслідки спричинені цим та бажання заявниці попередити такі та захистити від таких себе, свідчать наведені вище докази, зокрема і медичні документи.

Зважаючи на вказане, - судом першої інстанції підставно було видано обмежувальний припис із визначеними у ньому заходами тимчасового обмеження прав ОСОБА_3

Однак, колегія суддів вважає, що строк дії обмежувального припису визначений судом першої інстанції не у повній мірі відповідає характеру обставин, про які йшлося та такий строк не в повній мірі забезпечить заявницю від потенційних проявів насильства з боку заінтересованої особи, а також матиме не до кінця належний ефект стосовно самої заінтересованої особи, з метою усвідомлення ним негативної поведінки та унеможливлення такої в майбутньому.

Щодо необхідності збільшення строку дії обмежувального припису, то, колегія суддів вважає за необхідне вказану вимогу апеляційної скарги задовольнити, зважаючи на тривалість негативної поведінки ОСОБА_3 та те, що він, не оскаржуючи згаданих постанов, не усвідомлюючи серйозності своєї поведінки, всіх негативних наслідків вчинення ним такого насильства та заподіяння ним шкоди заявниці та не бажаючи відповідно таку змінювати, - повторює таку з регулярністю.

Крім цього, як ствердила заявниця, ним не в повній мірі з часу ухвалення рішення судом першої інстанції у даній справі, що було звернуто до негайного виконання виконуються покладені на нього обов`язки. А саме до 15 квітня 2019 року ОСОБА_3 не покидав місця спільного проживання з заявницею, а, також, після цієї дати ще одного разу з`являвся у місці їх спільного проживання, а саме 28.04.2019 року та, більше того, не усвідомлював необхідності покинути місце проживання та не з`являтися у такому протягом дії обмежувального припису.

Також, колегія суддів зважає і на те, що дійсно вжиттям заходів, про які йшлося обмежуються права ОСОБА_3 , зокрема, право на користування житлом, майном (зокрема, залишеним у квартирі), тощо.

Однак, такі заходи як вбачається із наведених вище норм закону та практики ЄСПЛ є виправданими, оскільки таких прав заінтересована особа не позбавляється, а такі лише законно тимчасово обмежуються з метою забезпечення реалізації та захисту прав потерпілої особи, а саме прав на життя, здоров`я, безпеку, житло, свободу, тощо, що слід вважати мають у даному випадку пріоритет.

Такі заходи відповідно є законними, переслідують законну мету та слід вважати є пропорційними до мети, що переслідується (необхідними в демократичному суспільстві).

Тому, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 березня 2019 року слід змінити. Строк дії обмежувального припису слід збільшити з двох місяців до шести місяців, що хоч є максимально можливим строком дії обмежувального припису встановленим законом, однак зважаючи на викладені вище обставини справи є виправданим у даному випадку та таким, що покликаний мінімізувати ризики негативної поведінки заінтересованої особи у майбутньому або і виправити таку його негативну поведінку.

Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши рішення суду першої інстанції та задовольнивши заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 березня 2019 року - змінити.

Строк дії обмежувального припису, яким визначено заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 змінити збільшивши з 2 (двох) місяців до 6 (шести) місяців, задовольнивши заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису у повному обсязі.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 травня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра