печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання недостовірною інформації та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся суду із позовом до ОСОБА_3 та просить визнати недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_3 у мережі інтернет на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно ОСОБА_2, щодо поширення на нього дії Закону України «Про очищення влади» та зобов'язати ОСОБА_3 здійснити спростування недостовірної інформації опубліковану за вказаним посиланням, шляхом опублікування повідомлення про спростування недостовірної інформації на сайті www.facebook.com, мотивуючи тим, що ОСОБА_3 у глобальній мережі Інтернет (веб-сайт: ІНФОРМАЦІЯ_2) розміщена інформація про ОСОБА_2, яка, на його думку, містила недостовірну та завідомо неправдиву інформацію, яка містить недостовірну та завідомо неправдиву інформацію про нього та його професійну діяльність в частині поширення на нього заборон та обмежень, встановлених ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про очищення влади».

Позивач вказує, що у даній статті зазначено його ім'я, прізвище та місце роботи, а також, інформація, яка має явно негативний та наклепницький характер в частині неможливості проходження ОСОБА_2 державної служби.

При цьому, позивач зазначає, що посади, які він обіймав під час роботи в системі податкових органів України не віднесені до переліку посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), визначених ст.2 Закону України «Про очищення влади».

Крім того, позивач обґрунтовує позицію тим, що він не відповідає критеріям, визначеним ст. 3 Закону України «Про очищення влади», відтак заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» до нього не застосовується.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву проти позову заперечувала, посилаючись на ч. 1 ст. 34 Конституції України відповідно до якої, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. На думку відповідача поширена інформація є достовірною та не містить жодних неправдивих відомостей.

Ухвалою судді від 22 березня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.

При призначення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження суд виходив з того, що з матеріалів справи не вбачається наявність спору, що виник з сімейних відносин, щодо спадкування, щодо приватизації державного житлового фонду, щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу, в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини та врахувавши п.п. 1-8 ч. 3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження, вбачається можливість розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, про що роз'яснено учасникам судового процесу.

Відомостями, що містяться у Реєстрі територіальної громади міста Києва, підтверджено, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, як вбачається з відповіді на запит суду, отриманої 22 березня 2019 року.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце представник позивача та відповідач надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, в судове засідання не з'явились, а відтак суд вважає за можливе вирішити справу у їх відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши рішення в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом.

Положеннями ч. 1 ст. 275 ЦК України визначено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

У відповідності до наданої суду копії скрин-шоту із сайту www.facebook.com. (ІНФОРМАЦІЯ_2) в мережі інтернет вбачається, що на сторінці відповідача була розміщена стаття наступного змісту:

«Податківці правдами і неправдами намагаються уникнути люстрації. Вживають будь-яких заходів щоб залишитися при посаді. Деякі з них навіть на підвищення. Приклад: ОСОБА_2, який під час революції гідності з посади першого заступника начальника Головного оперативного управління Міністерства доходів і зборів України призначений з підвищенням до начальника зазначеного управління. Категорично стверджую що ця людина на підставі Закону України «Про очищення влади», зокрема ст.ст. 1, 2, 3, має бути негайно звільнена з державної роботи.Чому він іще працює?».

Судом встановлено, що позивач обіймав ряд посад в структурі податкових органів України.

ОСОБА_2 з жовтня 2011 року обіймав посаду заступника начальника управління - начальника відділу Головного управління податкової міліції ДПС України. В період з березня 2012 року по квітень 2013 року обіймав посаду начальника головного відділу податкової міліції - першого заступника начальника ДПІ у Святошинському районі м. Києва ДПС. В подальшому, упродовж 2013 року займав посади заступника начальника Головного управління - начальника штабу Головного оперативного управління (Департаменту) Міндоходів України, першого заступника начальника Головного оперативного управління Міндоходів України, начальника Головного оперативного управління Міндоходів України.

Сторонами у справі дані обставини не заперечується.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

При вирішенні даної справи суд виходив з наступних норм права.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ч. 1 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі(особисте немайнове право, що забезпечує соціальне буття фізичної особи).

Згідно ч. 1 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації(особисте немайнове право, що забезпечує соціальне буття фізичної особи).

Відповідно до ч. 1 ст. 312 ЦК України фізична особа має право на вибір та зміну роду занять (особисте немайнове право, що забезпечує соціальне буття фізичної особи).

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1, п. 7 ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини (п'ята секція) від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06) зазначено, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про очищення влади», заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

У відповідності до п. 1 Положення про Державну фіскальну службу України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. №236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Згідно п. 3 Положення, основними завданнями ДФС є: внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування: державної податкової політики; державної політики у сфері державної митної справи.

Відповідно пп. 2 п. 11 Положення, Голова ДФС: вносить на розгляд Міністра фінансів пропозиції щодо забезпечення формування державної політики у відповідній сфері, розроблені ДФС проекти законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, а також визначає позицію щодо проектів, розробниками яких є інші міністерства.

Нормою абз. 2 п. 1 Положення про Міністерство фінансів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. № 375, встановлено, що Мінфін є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, державну політику у сфері організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності, державну політику у сфері державного пробірного контролю, бухгалтерського обліку, випуску і проведення лотерей, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та забезпечує формування єдиної державної податкової, митної політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку.

Керуючись наведеними нормами права, суд приходить до висновку, що Державна фіскальна служба України, не є «центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику», оскільки Державна фіскальна служба України лише реалізовує податкову та митну політики, а відповідальним органом за формування податкової та/або митної політики є Міністерство фінансів України.

Згідно ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі;

У відповідності з п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Системне тлумачення поняття «територіального (регіонального) органу» дає підстави вважати, що під територіальними органами розуміються саме регіональні, тобто ті, повноваження яких поширюються на територію усього регіону.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про стимулювання розвитку регіонів» визначено, що регіон - територія Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про засади державної мовної політики», регіон - окрема самоуправна адміністративно-територіальна одиниця, що може складатися з Автономної Республіки Крим, області, району, міста, селища, села.

З вказаних норм права вбачається, що Святошинський район в місті Києві не може розглядатись регіоном в розумінні чинного законодавства України.

Відтак, в цій частині, суд погоджується з доводами позивача про те, що посади, які він обіймав в районній державній податковій інспекції у місті Києві не належать до керівних посад (керівника, заступника керівника) територіального (регіонального) органуцентрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику.

Враховуючи той факт, що позивач обіймав посаду начальника головного відділу податкової міліції - першого заступника начальника ДПІ у Святошинському районі м. Києва ДПС, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до позивача заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Окрім того, з метою встановлення правової природи посад першого заступника начальника Головного оперативного управління Міндоходів України та начальника Головного оперативного управління Міндоходів України, позивачем замовлено проведення науково-правової експертизи в Інституті держави та права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України.

З метою тлумачення та проведення науково-правової експертизи Інституту держави та права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України поставлено наступні питання: 1. Чи є тотожними поняття «перший заступник начальника Головного оперативного управління Міндоходів України», «начальник Головного оперативного управління Міндоходів України» та «керівник, заступник керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику» в контексті трудового законодавства та інших підзаконних актів? 2. Як співвідносяться застосовані до заявника заходи принципам презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності, закріпленим ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади»? 3. Чи допускається розширення кола осіб, щодо яких застосовується поняття «керівник, заступник керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику», що визначені ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади»?

Висновком науково-правової експертизи Інституту держави та права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України щодо доктринального тлумачення і застосування окремих норм та положень законодавства України, від 23 квітня 2019 року встановлено наступне:

1. оскільки законодавчі підстави вважати Головне оперативне управління Міндоходів України самостійним структурним підрозділом Міністерства доходів і зборів відсутні, то слід констатувати відсутність тотожності понять «перший заступник начальника Головного оперативного управління Міндоходів України», «начальник Головного оперативного управління Міндоходів України» та «керівник, заступник керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику».

2. будь-які застосовані до заявника заходи мають відповідати принципам презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності, закріпленим ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади». Зокрема, це означає необхідність доведення вини особи, до якої подібні заходи застосовані (з урахуванням судового оскарження) а також те, що особа несе відповідальність лише за власні рішення, дії або бездіяльність, які були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

3.виходячи із норм ст. 19 Конституції України, Закону України «Про очищення влади а також із врахуванням вищезгаданого публічно-правового характеру відносин в сфері очищення влади (люстрації) слід констатувати недопустимість розширеного тлумачення щодо кола осіб, щодо яких застосовується поняття «керівник, заступник керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику», що визначені ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

Поряд із цим, судом встановлено, що ОСОБА_2 відсутній у Єдиному державному реєстрі серед осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади». Також відсутні будь-які підстави вважати, що дана особа своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Більше того, враховуючи фактичні обставини справи та беручи до уваги те, що на позивача не поширюються заборони та обмеження передбачені ст.ст.1, 2, 3 Закону України «Про очищення влади», суд вважає, що позивач не підлягає звільненню з державної служби з підстав передбачених цим Законом.

З огляду на наведене, суд вважає доведеним, що інформація, розповсюджена відповідачем принижує честь та гідність позивача, може зашкодити його діловій репутації, позбавити його права на вільний вибір та рід занять в межах державної служби, оскільки містить не оціночні судження, а твердження про вчинення позивачем протиправних дій (перебування на державній службі в супереч положенням Закону України «Про очищення влади»).

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що інформація, яка була розповсюджена, в частині поширення на ОСОБА_2 дії положень Закону України «Про очищення влади», не відповідає дійсності, тобто, є недостовірною, порушує його немайнові права, а тому підлягає спростуванню відповідачем.

Стосовно доводів відповідача суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Оцінюючи доводи сторін по даній справі суд приходить до висновку, що факт поширення відповідачем завідомо недостовірних відомостей про позивача виходить за межі права на вільне вираження своїх поглядів і переконань та спричинило порушення прав позивача, тобто, є протиправним.

Відповідач ОСОБА_3 у своєму відзиві на позовну заяву визнала, що є автором розміщеної статті, відтак, саме вона є належним відповідачем по даній справі.

Окрім того, у абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України вказано, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями ст. 277 ЦК і ст. 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У відповідності до абз. 1 ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Таким чином, суд вважає спростування недостовірної інформації, шляхом розміщення відповідного повідомлення про спростування в мережі Інтернет на сайті www.facebook.com. належним та необхідним способом захисту прав позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1-18, 76-81, 95, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання недостовірною інформації та зобов'язання вчинити дії, - задовольнити.

Визнати недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_3 у мережі інтернет на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно ОСОБА_2, щодо поширення на нього дії Закону України «Про очищення влади».

Зобов'язати ОСОБА_3 здійснити спростування недостовірної інформації про ОСОБА_2, опублікованої у мережі інтернет на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2, шляхом опублікування повідомлення про спростування недостовірної інформації на сайті www.facebook.com.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. А. Писанець