Справа № 666/2983/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.

при секретарі Красновському В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна, виселення та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом, в якому зазначали, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , який є чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_2 , на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 постійно мешкав у квартирі, утримував цю квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. У зв`язку з цим відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частину вказаної квартири. Спадкоємцями першої черги за законом на майно померлого є ОСОБА_1 його дружина, ОСОБА_2 його донька. ОСОБА_1 у встановлений законом строк відмовилася від спадщини на користь доньки, ОСОБА_2 . У встановлений законом строк ОСОБА_2 звернулася до Першої херсонської нотаріальної контори з заявою прийняття спадщини, де їй стало відомо про те, що ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона 26.06.2003 року визнано мирову угоду, укладену між сторонами в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, відповідно до якої: борг в сумі 10000 грн. слід вважати погашеним шляхом переходу права власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок погашення ОСОБА_5 і ОСОБА_2 майнових претензій щодо стягнення 10000 грн.; провадження у справі закрито у зв`язку з добровільним вирішенням спору.

Однак, ОСОБА_1 стверджує, що вона та її чоловік ніяких грошових коштів від ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не отримували, їй невідомі ці особи. Про постановлення вказаної ухвали їй стало відомо лише після смерті її чоловіка ОСОБА_5 Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області від 17.03.2015 року вказану ухвалу скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Херсона 07.09.2015 року позовну заяву ОСОБА_6 , ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики повернуто позивачу.

Проте, на теперішній час позивачам стало відомо, що відповідач ОСОБА_4 , який незаконно заволодів належною їм квартирою, 19.07.2014 року подарував її відповідачу ОСОБА_3 Вказаний договір дарування позивачі вважають недійсним, оскільки спірна квартира вибула з їх володіння проти їхньої волі, а відповідач ОСОБА_3 набула її безвідплатно, то позивачі мають право на витребування цієї квартири. Користуватися вказаною квартирою позивачі не можуть, оскільки в ній мешкає відповідач ОСОБА_3 , за якою в теперішній час зареєстровано право власності на квартиру.

У зв`язку з цим, позивачі звернулися до суду з даним позовом та просять витребувати від ОСОБА_3 на їх користь квартиру АДРЕСА_3 ; виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідачів на їх користь всі судові витрати.

01.02.2016 року позивачі змінили підстави позову, зазначили, що з урахуванням рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 12.01.2016 року, ОСОБА_3 набула права власності на квартиру не безвідплатно, а за відплатним договором. Керуючись ч.1 ст.388 ЦК України, позивачі просять витребувати спірне майно, виселити ОСОБА_3 зі спірної квартири та визнати за ними право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду на місці від 20.12.2017 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

06.03.2018 року позивачі уточнили заявлені позовні вимоги, просять витребувати від ОСОБА_3 на їх користь квартиру АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачів всі судові витрати, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 3704,18 гривень, витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 гривень.

Ухвалою суду від 04.02.2019 року закінчено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Від представника відповідача Чабаненко ОСОБА_8 . ОСОБА_9 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що позовні вимоги є безпідставними, відсутні підстави як для застосування ст.216 ЦК України, так і для застосування ст.388 ЦК України. ОСОБА_2 знала про відчуження права власності на квартиру за мировою угодою на користь ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу, особисто підписала мирову угоду та протягом 12 років не зверталася за захистом своїх інтересів. Враховуючи, що майно вибуло з власності ОСОБА_1 ще 26.06.2003 року, про що їй було відомо, позовні вимоги заявлені зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності до позовних вимог заявлених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в повному обсязі за необґрунтованістю.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено,що доводи представника відповідача ОСОБА_10 не відповідають дійсності, оскільки про порушення свого права та наявність ухвали Суворовського районного суду м.Херсона від 26.03.2003 року вони взнали від нотаріуса після смерті ОСОБА_5 , а тому строк позовної давності ними не порушений. За змістом ч.1 ст.388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасовано, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У наданих запереченнях представника відповідача на відповідь на відзив, сторона відповідача зазначила, що воля позивача на відчуження квартири виразилась у власноручно написаній мировій угоді, підпис ОСОБА_1 в ній не спростований, що вказує на безпідставність позовних вимог останньої.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 , представник позивачів ОСОБА_11 підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. В останнє судове засідання представник позивачів ОСОБА_11 надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 . - ОСОБА_9 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення з підстав, викладених у відзиві. В останнє судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Позивач ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, а також матеріали цивільної справи №668/11802/14-ц (провадження №2-в/668/2/17 щодо відновлення цивільної справи №2-1686/03), судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно актового запису про народження №4972, зробленого 18.12.1975 року МіськРАЦС м.Херсона, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записані: ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу від 03.03.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І.М., власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Херсонського державного бюро технічної інвентаризації від 27.03.2003 року.

Згідно спадкової справи №440/14, заведеної 31.07.2014 року Першою Херсонською державною нотаріальною конторою щодо майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом встановлено, що із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 донька спадкодавця. ОСОБА_1 , дружина спадкодавця, відповідно її заяви відмовилась від належної їй частини спадкового майна на користь доньки ОСОБА_2 . Свідоцтво про на спадщину за законом не видавалось у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. В матеріалах спадкової справи мається ухвала Суворовського районного суду м.Херсона №2-1686/03 від 26.06.2003 року про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі.

Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 09.12.2014 року по справі №668/11802/14-ц, додатковим рішенням від 23.01.2015 року по справі №668/11802/14-ц за заявою ОСОБА_1 відновлено втрачене провадження в частині затвердженої мирової угоди ухвалою Суворовського районного суду м.Херсона від 26.06.2003 року, зокрема, наступного змісту:

«1. ОСОБА_5 та ОСОБА_2 визнають, що станом на 26.06.2003 року їх борг перед ОСОБА_4 згідно розписки від 18.02.2002 року складає 10000 гривень.

2. Борг в сумі 10000 грн. слід вважати погашеним, шляхом переходу права власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

3. Визнати за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок погашення ОСОБА_5 і ОСОБА_2 майнових претензій щодо стягнення 10000 грн.

Провадження у справі закрито у зв`язку з добровільним вирішенням спору.».

Згідно актового запису про смерть №437, складеного 06.06.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки КП «Центр» ОСОБА_5 був зареєстрований в кв. АДРЕСА_1 з 10.03.2006 року по 19.11.2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 17.03.2015 року ухвалу Суворовського районного суду м.Херсона від 26.06.2003 року скасовано, справу №668/11802/14-ц направлено для продовження розгляду. Зокрема, ухвалою встановлено, що за діючим в Україні законодавством можливість переходу права власності на нерухоме майно через укладення мирової угоди не передбачена.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Херсона 07.09.2015 року позовну заяву ОСОБА_6 , ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики повернуто позивачу. Ухвала набула чинності 12.10.2015 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 12.01.2016 року по справі №666/4971/15-ц визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 19.07.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А., і зареєстрований в реєстрі за №4150 удаваним правочином. Визнано, що відносини 19.07.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 регулюються правилами щодо правочину договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за ціною 217200 грн., що на час укладення згідно домовленості сторін еквівалентно 18100 доларів США, який ними вчинено насправді. Рішення набуло чинності.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 17.01.2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А. 19.07.2014 року.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з положеннями ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Отже, для застосування статей 387, 388 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є єдиним власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами.

При цьому позов про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно (таке право власності має існувати на момент звернення з позовом до суду).

Так, позивачами доведений той факт, що 1/2 частина спірної квартира належала на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2003 року, а інша 1/2 частина спірної квартира належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі цього ж договору купівлі-продажу, проте останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його майно успадкувала його донька ОСОБА_2 , звернувшись у встановленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини, проте через відсутність правовстановлюючих документів на це майно свідоцтво про право на спадщину за законом їй не видано.

В постанові Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року зазначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Також, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 Листа «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» від 27 вересня 2012 року за № 10-1387/0/4-12, зазначив захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України (постанова від 30 січня 2012 р. № 6-61цс11).

Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст.ст.76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що у цій справі спірна квартира вибула з володіння поза волею власників, іншим шляхом, оскільки за змістом ч.1 ст.388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем зазначеної квартири за оплатним договором, у розумінні ст.388 ч.1 ЦК України, а тому квартира повинна бути витребувана від неї.

Доводи сторони відповідача про те, що внутрішня волі позивача ОСОБА_1 була направлена на відчуження квартири, оскільки її підпис стоїть в мировій угоді та позивачами пропущено строк позовної давності для захисту своїх інтересів, суд до уваги не приймає,оскільки в матеріалах справи наявна копія мирової угоди, підписана ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та позивач стверджує, що не підписувала її, про наявність її та ухвали про затвердження мирової угоди взнали після відкриття спадкової справи. Зазначені пояснення сторони позивачів підтверджуються матеріалами справи.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги в частині витребування майна, є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з постановою № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а саме п. 22 зазначається, якщо майно за відплатим договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача.

Оскільки позовні вимоги про усунення перешкод шляхом виселення ОСОБА_3 є похідними від позовних вимог про витребування у неї майна, то і зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому слід зазначити, що відповідно до п.3 ст.66 Закону України «Про виконавче провадження» виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи зазначені у виконавчому документі.

Таким чином, вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення є похідною вимогою про витребування майна, оскільки це є одним зі шляхів реалізації вимог про витребування майна. Саме таке формулювання позовної вимоги надає можливість виконати судове рішення в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» без будь-яких затягувань цього процесу і необхідності звернення до суду з заявами про роз`яснення порядку та способу виконання судового рішення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, судом встановлено, що позивачами понесені наступні судові витрати:

- по сплаті судового збору в сумі 246,60 гривень згідно квитанції від 06.05.2015 року;

- по сплаті судового збору в сумі 121,80 гривень згідно квитанції від 06.05.2015 року;

- по сплаті судового збору в сумі 243,60 гривень згідно квитанції від 26.06.2015 року;

- по сплаті судового збору в сумі 3067,64 гривень згідно квитанції від26.06.2015 року.

А всього 3679,64 гривень (246,60грн.+121,80грн.+243,60грн.+3067,64 грн.), які підлягають стягненню на користь позивачів з відповідача ОСОБА_3 , оскільки лише до неї заявлені позовні вимоги.

Керуючись ст.ст.5, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст.330, 387, 388 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна, виселення та визнання права власності задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 .

Виселити ОСОБА_3 з квартири НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 3679,64 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою Херсонського міського суду Херсонської області: https://court.gov.ua/sud2125/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І.Майдан