Справа № 461/6425/18 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/120/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Шкарупської-Баранової Наталії Богданівни на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 листопада 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Зубачик Н.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття нежитлового приміщення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликалась на те, що вона є власником нежитлових приміщень площею 149, 5 кв.м. на АДРЕСА_1 . Відповідно до рішення суду інша частина приміщень належить відповідачу ОСОБА_1

11.07.2018 року, під час проведення ремонтних робіт у належних відповідачу приміщеннях другого поверху, які знаходяться над приміщеннями позивача, було пошкоджено перекриття між першим та другим поверхом. 18.07.2018 року через пошкоджене перекриття відбулося залиття приміщень позивача. Згідно з висновком експерта № 18/18 від 24.07.2018 року вартість відновлювального ремонту приміщень становить 15 671, 00 грн. Вказану суму позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_1

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 671, 00 грн. майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник відповідача. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що висновок експерта № 18/18 від 24.07.2017 року, який судом покладений в основу рішення, є недостатнім доказом для відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом в розмірі 15 671 грн. 00 коп., оскільки містить суперечності між відомостями, які покладені в основу висновку експерта та наданими, допитаним в судовому засіданні судовим експертом ОСОБА_3 Зазначає, що прийняття судом до уваги такого висновку є порушенням вимог ст. 83 ЦПК України.

Вважає, що оскаржуване рішення побудоване на припущеннях, оскільки не доведено протиправну поведінку відповідача, спрямовану на знищення чи пошкодження майна ОСОБА_2 , відсутній причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою ОСОБА_1 та настанням шкоди.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 21.11.2018 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

У поданому позивачем ОСОБА_2 відзиві на апеляційну скаргу, позивач з такою не погоджується, вважає її необґрунтованою та безпідставною з огляду на те, що в апеляційній скарзі відповідач наводить вирвані фрази зі звукозапису засідання, в якому допитаний експерт ОСОБА_3 і подає їх в інтерпретації, що йому вигідна. На спростування висновку № 18/18 від 24.07.2018 року, відповідач не подав жодних доказів, не заявляв клопотання про проведення повторної чи додаткової експертизи. Вся апеляційна скарга базується на припущеннях. В судовому засіданні експерт зазначив, що при огляді пошкоджень (наскрізні отвори в стелі) було явно видно, що вони утворились внаслідок впливу з приміщень другого поверху, власником яких є ОСОБА_1 Зазначене підтверджується також актами, складеними ЛКП «Центральне».

Просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 21.11.2018 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 15 671 грн. 00 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що презумпція вини не спростована, а тому вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди, а відтак і для відшкодування такої.

Дійшовши висновку про те, що залиття приміщення позивачки відбулось з вини відповідача ОСОБА_1 , суд прийшов до висновку, що на відповідача необхідно покласти обов`язок по відшкодуванню шкоди, спричиненої залиттям, у розмірі 15 671 грн. 00 коп., який є доведеним.

Колегія суддів, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, судом встановлено, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року ОСОБА_2 виділено у власність частину нежитлового приміщення та частину будівельних матеріалів, які були використані в ході реконструкції цього приміщення на АДРЕСА_1 на першому поверсі: приміщення № 3, площею 30, 00 кв.м, приміщення № 4, площею 64, 60 кв.м, на другому поверсі: частину приміщення № 7, площею 30, 00 кв.м, на третьому поверсі: частину приміщення № 12, площею 28, 0 кв.м, загальною вартістю 1 095 629 грн. 00 коп.

ОСОБА_1 виділено у власність частину нежитлового приміщення та частину будівельних матеріалів, які були використані в ході реконструкції цього приміщення на АДРЕСА_1 на першому поверсі; приміщення № 1, площею 5, 20 кв.м та 11, 70 кв.м, на другому поверсі: приміщення № 5, площею 23, 90 кв.м, приміщення № 6 , площею 12, 20 кв.м, частину приміщення № 7, площею 28, 60 кв.м., приміщення № 8 площею 5, 30 кв.м, приміщення № 9, площею 8, 50 кв.м, приміщення № 10, площею 1, 20 кв.м, на третьому поверсі: приміщення № 11, площею 12, 0 кв.м, частину приміщення № 12, площею 44 , 20 кв. м, приміщення № 13 , площею 8,10 кв.м, приміщення № 14, площею 1 , 80 кв .м , приміщення № 15, площею 5 , 30 кв.м, приміщення № 16 , площею 11, 0 кв.м, на четвертому поверсі: приміщення № 17, площею 36 , 80 кв.м, загальною вартістю 1 150 861 грн. 00 коп. (а.с. 4, 5).

Складеним комісією ЛКП «Центральне» актом від 11.07.2018 року № 148 при обстеженні приміщень під. літ. 3, літ 4 (технічний паспорт від 11.02.2015р.), власником яких є ОСОБА_2 , виявлено вибиті наскрізні отвори в перекритті нежитлового приміщення між 1-м і 2-им поверхом, з відпаданням кусків бетону та штукатурки. Зазначено, що власником 2-го поверху нежитлового приміщення є ОСОБА_1 .

Актом, складеним комісією ЛКП «Центральне» за № 160 від 18 липня 2018 року при обстеженні приміщень під. літ. 3, літ 4 (технічний паспорт від 11.02.2015 р.), власником яких є ОСОБА_2 виявлено вибиті наскрізні отвори в перекритті нежитлового приміщення між 1-м і 2-им поверхом із залиттям стелі і стін вищевказаних приміщень.

Згідно з висновком експерта № 18/18, складеним 24.07.2018 р. судовим експертом фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження, проведеного за зверненням ОСОБА_2 , вартість відновлювального ремонту у нежитлових приміщеннях № 3 , 4 у будинку АДРЕСА_1 , становить 15 671, 00 грн. (а.с. 7-14). Окрім цього, у мотивувальній частині висновку також встановлено, що причиною пошкоджень в нежитлових приміщеннях № 3, 4, розташованих на першому поверсі триповерхового будинку АДРЕСА_1 , є пошкодження міжповерхового перекриття (свердління наскрізних отворів, відпадання бетону із штукатуркою) та проходження (надходження) через наскрізні отвори рідини з приміщень 2-го поверху.

Встановивши вищезазначені обставини та, керуючись положеннями ст.ст. 22, 1166, 1167, 1192 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем не спростовано факт того, що залиття сталося з його вини та не надано доказів на спростування розміру спричиненої шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають нормам чинного законодавства і матеріалам справи.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Виходячи з системного аналізу основних засад цивільного судочинства, право особи на звернення до суду за захистом її прав, свобод та інтересів є одним із найважливіших прав, гарантованих Конституцією України. Воно є ознакою правової держави, проявом принципу розподілу державної влади. При цьому, можливість особистого звернення в суд залежить від наявності у того, хто звертається, цивільно - процесуальної правоздатності і дієздатності; існування правоздатності у того, хто звертається повинно бути не тільки узагалі, а й правоздатності у конкретній справі. Юридичною заінтересованістю володіють тільки ті особи, що звертаються до суду, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин, або кому законом надане право порушення справи в інтересах інших осіб. Особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені.

Звернувшись в суд з відповідними вимогами, позивач в силу вимог статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну сторону таких.

Частиною першою та другою статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина перша та друга статті 1166 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши факт залиття приміщення позивача, причину та розмір завданої шкоди майну позивача, врахувавши, що відповідач не довів відсутність своєї вини у завданні шкоди, зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття.

Доводи апеляційної скарги про те, що сама позивач могла завдати собі шкоди демонтажем конструкцій, елементів та обладнання у приміщенні по АДРЕСА_1, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі є припущенням та не підтверджуються належними і допустимими доказами.

Мотиви апеляційної скарги відповідача про те, що у нього не виникає обов`язку відповідати за шкоду, спричинену пошкодженням та залиттям приміщення позивача, оскільки судом першої інстанції не встановлена його вина та не доведено факт заподіяння ним шкоди позивачеві, не заслуговують на увагу суду, оскільки були предметом розгляду справи у суді першої інстанції, і такі отримали належну правову оцінку, та спростовуються наступним чином.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 638/7838/16-ц (провадження № 61-29055св18).

Вину у завданні шкоди позивачу, внаслідок залиття його квартири, відповідач належними та допустимими доказами не спростував.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Отже, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Всупереч обов`язку доказування відповідач не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх заперечень.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення апеляційний суд не вбачає.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 20 травня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Шкарупської-Баранової Наталії Богданівни залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 травня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.