КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2019 року м. Київ

Справа №381/913/19

Апеляційне провадження:№ 22-ц/824/7822/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Соловей Г.В. 11 березня 2019 року у м. Фастові, повний текст рішення складено 12 березня 2019 року, у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою поданою в порядку окремого провадження про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 , яким просить визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов'язки.

Заява обґрунтована тим, що вона перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано. У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 . Всі вони разом проживають у будинку, який належить на праві приватної власності її матері, за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 постійно вчиняє психологічне та фізичне домашнє насилля над нею та їхнім сином, у тому числі погрози застосування фізичного насильства, залякування, приниження і образи нецензурними словами. З приводу безкінечних конфліктів вона та син неодноразово зверталися з відповідними заявами до Фастівського відділення поліції. Незважаючи на заходи адміністративного впливу, чоловік своєї поведінки не змінює, через що спільне проживання з ним в одному будинку є неможливим. На даний час існує реальна загроза продовження домашнього насильства щодо неї з боку колишнього чоловіка, тобто існують ризики настання більш тяжких наслідків для її психічного та фізичного здоров`я, що стало підставою звернення до суду.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 року заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису - задоволено.

Видано строком на 6 місяців обмежувальний припис щодо заборони ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Фастівським МРВ ГУ МВС України в Київській області 06 листопада 2002 року:

- перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Судові витрати, пов'язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, стягнуто в дохід держави.

Рішення суду мотивовано тим, що після припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 вчиняє, в тому числі, фізичні дії відносно ОСОБА_2 та їхнього сина ОСОБА_3 , пов`язані з словесними образами, погрозами, приниженням, переслідуванням, залякуванням, у зв`язку з чим заявник неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу незаконних дій відносно колишнього чоловіка, а тому суд вбачав необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_1

Не погодився із рішенням суду ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та при неповному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи. Вказує на те, що справу розглянуто судом за його відсутності, не повідомлено його належним чином про дату, час і місце засідання суду, що є самостійною, безумовною і обов`язковою підставою для скасування такого рішення і ухвалення нового. Зазначає, що він зареєстрований в АДРЕСА_1 з 20 лютого 2018 року по теперішній час. Іншого житла у ОСОБА_1 не має, а тому, винесення оскаржуваного рішення про видачу обмежувального припису порушує його право на житло. Також зазначає, що судом не з`ясовано, чи дійсно ОСОБА_1 проживає разом з заявницею та сином, чи становить ОСОБА_1 небезпеку для заявниці та спільного сина, які реальні ризики застосування чи незастосування заходів обмеження прав особи, чи дійсно заявницею повідомлені всі обставини справи, чому необхідно видати обмежувальний припис саме на 6 місяців і чому необхідно встановити саме таку відстань для заборони наближатися до заявників.

З огляду на зазначене вище, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги необґрунтованими, та такими, що не заслуговують на увагу. У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ним вимог.

Заявниця ОСОБА_2 , її представник ОСОБА_7 та заінтересована особа ОСОБА_3 заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1992 року, шлюб між ними розірваний 17 жовтня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 20 листопада 2018 року Фастівським міськрайонним відділом державної РАЦС ГТУЮ у Київській області /а.с.8/.

Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який залучений до участі у справі в якості заінтересованої особи на стороні заявниці.

Учасниками справи визнано, що після розірвання шлюбу вони проживали однією сім'єю у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Даний будинок належить на праві приватної власності матері заявниці ОСОБА_8 /а.с.9,10/.

Згідно із довідкою Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Фастівський районний сектор, у вказаному домоволодінні 03 червня 2018 року виникла пожежа, внаслідок занесення стороннього джерела запалення невідомою особою /а.с.11/.

Фастівське відділення поліції у листі від 05 липня 2018 року №3739/109/1004/1/18 вказало на те, що проведеною перевіркою по факту виникнення і причини пожежі, за адресою: АДРЕСА_1 не встановлено підстав для внесення відомостей до ЄРДР. Рекомендовано ОСОБА_2 з питаньвиселення колишнього чоловіка з будинку та інших спірних питань звернутися до суду в порядку ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово зверталась до Фастівського відділення поліції із заявами, про вчинення відносно неї домашнього насильства її чоловіком, про що відносно останнього складались адміністративні матеріали, протоколи за ст. 173-2 КУпАП та проводилась профілактична бесіда з приводу недопущення протиправної поведінки відносно неї та сина ОСОБА_3. Зокрема такі факти відображені у відповідях Фастівського відділення поліції від 17 січня 2018 року №202, 27 лютого 2019 року №1175, 06 березня 2019 року /а.с.12,16-18,24/.

Відповідно до постанови Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2018 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. Зі змісту постанови, вбачається, що 07 січня 2018 року ОСОБА_1 близько 22 год. за місцем проживання неправомірно поводився відносно ОСОБА_2 , а саме: словесно погрожував фізичною розправою, кидався в бійку та ображав нецензурною лайкою. При розгляді справи ОСОБА_1 вину у скоєному визнав та щиро розкаявся /а.с.14/. Крім того, двічі направлені до суду матеріали про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ст.173-2 КУпАП були повернуті для належного оформлення /а.с.13,15/.

Розділ 13 ЦПК України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Так, згідно з положеннями ст.350-1ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (п.1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.

Обмежувальний припис, виданий судом стосовно особи, яка на момент винесення рішення суду не досягла вісімнадцятирічного віку, не може обмежувати право проживання (перебування) цієї особи у місці свого постійного проживання (перебування).

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» в ст. 1 надає наступні визначення:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно зі ст. 2 предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на подружжя; колишнє подружжя; та ін..

Державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків.

Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є: 1) запобігання домашньому насильству; 2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством; 4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки (ст. 5 цього Закону).

В порядку визначному ст. 26 цього Закону право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають, зокрема, постраждала особа або її представник.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За заявою осіб, визначених ч. 1 цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з ч. 4 цієї статті.

Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи.

Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису.

Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України.

Під час розгляду справи «ОСОБА_4 та С. проти Болгарії» у рішенні від 12 вересня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що хоч основним об`єктом статті 8 Конвенції є захист фізичних осіб від свавілля державних органів, додатковими об`єктами можуть бути і позитивні зобов`язання, що проявляються в ефективній «повазі» до приватного та сімейного життя і такі зобов`язання можуть включати в себе застосування заходів з врегулювання відносин між фізичними особами. Діти та інші вразливі особи мають право на ефективний захист (§64).

Суд також наголосив, що концепція приватного життя включає в себе фізичну та психологічну недоторканість людини. Окрім цього, позитивні зобов`язання державних органів в аспекті забезпечення прав, передбачених статтями 2 та 3 Конвенції, а в окремих випадках статтею 8 самостійно або у поєднанні зі статтею 3, можуть включати обов`язок встановлювати та застосовувати на практиці відповідне законодавство, що дозволяє захистити проти насильницьких актів з боку фізичних осіб (§65).

У своєму рішенні Європейський суд визнав порушення статті 8 Європейської конвенції, зокрема невиконання Болгарією своїх позитивних зобов`язань щодо забезпечення поваги до приватного та сімейного життя заявників. Зокрема, Суд вважав, що право на повагу до приватного та сімейного життя заявників було порушено через нездатність суду своєчасно вирішити питання визначення тимчасового місця проживання дитини, що в свою чергу вплинуло на життя та благополуччя заявника ОСОБА_2 та недостатність та неефективність заходів, які були застосовані у відповідь на поведінку колишнього чоловіка заявниці ОСОБА_4 . Суд також підкреслив, що ставлення до проблеми домашнього насильства як до «приватної справи» несумісне з обов`язком держави захищати сімейне життя громадян і заявників зокрема.

З наведеного вище вбачається, що учасники справи, колишнє подружжя, хоч на даний час і не пов'язані родинними чи сімейними зв'язками, проте протягом тривалого часу проживають спільно, пов'язані спільним побутом та мають відповідно взаємні права та обов'язки.

Окрім наведеного матеріалами справи достеменно встановлено вчинення протягом тривалого часу заінтересованою особою ОСОБА_1 домашнього насильства у формі психологічного насильства стосовно заявниці. Зокрема, як мінімум з 2018 року у формі образ, погроз, залякувань, що спричинили емоційну невпевненість у заявниці, викликали побоювання за свою безпеку та спричинили шкоду психічному здоров'ю заявниці.

Зважаючи на вказані докази, а також пояснення заявниці і заінтересованої особи ОСОБА_3 , який є сином сторін конфлікту, а також пояснення і поведінку заінтересованої особи ОСОБА_1 , є підстави вважати, що вчинення останнім насильства в сім`ї, носить тривалий та систематичний характер, а, також, як на час ухвалення рішення судом першої інстанції, так і на час розгляду справи апеляційним судом існували та існують і надалі ризики можливого продовження таких дій.

Із вказаних доказів вбачається, що сварки, сутички та конфлікти між учасниками справи тривають, не менше року та такі конфлікти переростають у більш насильницькі дії з боку ОСОБА_1 , хоча на даний час його дії мають ознаки психологічного (образи, погрози, висловлювання нецензурними словами, залякування, тощо) тиску, проте є такими, що порушують психологічну недоторканість людини.

Про серйозність сприйняття фактів домашнього насильства; переживання з приводу можливих повторень таких; важкі наслідки спричинені цим та бажання заявниці попередити такі та захистити від таких себе, свідчать наведені вище докази.

Зважаючи на вказане, судом першої інстанції підставно було видано обмежувальний припис із визначеними у ньому заходами тимчасового обмеження прав ОСОБА_1

Як вірно вказав суд першої інстанції, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо позбавлення його права на житло з огляду на те, що такі заходи передбачені спеціальним Законом і ОСОБА_1 не підпадає під виключення встановлені ч.7 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». До того ж, як вказує ОСОБА_1 , він зареєстрований за вказаною адресою лише з 20 лютого 2018 року, до цього він мав інше зареєстроване місце проживання у будинку, що належить його матері. А отже тимчасове обмеження у праві користування будинком, що належить матері заявниці, з підстав вчинення насильницьких дій не можна вважати таким, що завдасть істотного порушення його прав. До того ж слід звернути увагу на суперечливість тверджень особи, яка звернулась з апеляційної скаргою, оскільки ним одночасно заявляється про позбавлення його єдиного житла і відсутність встановлення судом обставин щодо спільного проживання сторін у справі. В судовому засіданні апеляційного суду сторони стверджували, що спільне їх проживання носить періодичний характер.

Також в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 не заперечував обставин щодо наявності конфліктів між сторонами, неодноразового залучення працівників поліції до їх вирішення, доказів на спростування тверджень заявниці не надав.

З огляду, що положення ст. 350-5 ЦПК України передбачають скорочені строки розгляду справи про видачу обмежувального припису (72 години), надають можливість розглянути справу у відсутність заінтересованої особи, а також враховуючи, що заінтересована особа мала право реалізувати всі свої процесуальні права і на стадії апеляційного розгляду, та обставина, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність ОСОБА_6 , сама по собі, не є достатньою підставою для скасування рішення, яке є правильне по суті.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст.141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем витрати при зверненні з апеляційною скаргою компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 03 червня 2019 року.