Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 760/1651/16-ц

провадження № 61-41005св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Київська міська рада,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Людмила Вікторівна,

заявник за апеляційною скаргою - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2018 року у складі суддів: Українець Л. Д., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

У мотивування вимог посилався на те, що він єдиний спадкоємець своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Все своє життя був зареєстрований та фактично проживав з матір`ю в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті матері він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 листопада 2015 року у зв?язку із відсутністю правовстановлюючого документу спадкодавця на будинок.

Враховуючи наведене, просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 75, 3 кв. м, житловою площею 44, 5 кв. м, що складається з коридору 1-1 площею 12,4 кв. м, санвузла 1-2 площею 9,5 кв. м, житлової кімнати 1-3 площею 22,4 кв. м, житлової кімнати 1-4 площею 8,9 кв. м, житлової кімнати 1-5 площею 13,2 кв. м, кухні 1-6 площею 8,9 кв. м, із господарськими будівлями: сараєм В площею основи (забудови) 40,0 кв. м, сараєм Г площею основи (забудови) 16,2 кв. м та вбиральнею Б площею основи (забудови) 1,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року (у складі судді Усатової І. А.) позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 75, 3 кв. м, житловою площею 44, 5 кв. м, що складається з коридору 1-1 площею 12,4 кв. м, санвузла 1-2 площею 9,5 кв. м, житлової кімнати 1-3 площею 22,4 кв. м, житлової кімнати 1-4 площею 8,9 кв. м, житлової кімнати 1-5 площею 13,2 кв. м, кухні 1-6 площею 8,9 кв. м, із господарськими будівлями: сараєм В площею основи (забудови) 40,0 кв. м, сараєм Г площею основи (забудови) 16,2 кв. м та вбиральнею Б площею основи (забудови) 1,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно технічного паспорту будинку по АДРЕСА_1 від 18 квітня 2016 року, всі будівлі за вказаною адресою побудовані з 1984 по 1991 рік. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва (втратила чинність), якою не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. У технічному паспорті на спірний будинок у графі «рік побудови» зазначено 1984-1991 роки. Тобто, спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами побудовано до 05 серпня 1992 року, а померла ОСОБА_3 набула за життя право власності, яке переходить у порядку спадкування відповідно до вимог статей 1216, 1218 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2018 року закрито апеляційне провадження в справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року.

Постановасуду апеляційної інстанції мотивована тим, що, не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 як особа, яка не брала участі в справі, вважаючи, що судом вирішено питання про її права, свободи, інтереси, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В апеляційній скарзі посилається на те, що після смерті ОСОБА_4 вона прийняла спадщину, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 , який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності від 12 січня 2007 року. Зазначає, що судом безпідставно визнано за позивачем право власності на сарай В площею основи (забудови) 40,0 кв. м та сарай Г площею основи (забудови) 16,2 кв. м, оскільки вони приналежні до садиби № 9 (раніше 7-а), що підтверджується технічним паспортом Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04 серпня 2006 року, архівною довідкою №06-04/1105 від 09 жовтня 2017 року. Разом з тим, ОСОБА_2 успадкувала лише будинок АДРЕСА_2 , господарські будівлі та земельна ділянка не були успадковані і не зазначені в правовстановлюючому документі. ОСОБА_2 не доведено, що господарські будівлі розташовані на земельній ділянці, яка була надана в користування чи власність ОСОБА_4 та закріплена за адресою: АДРЕСА_2 . За таких обставин, доказів вирішення питання про права та обов`язки або інтереси апелянта суду не надано та оскаржуваним рішенням суду не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_2 , яка є власником будинку за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки судом визнано право власності в порядку спадкування за ОСОБА_1 на будинок та господарські будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи касаційної скарги ОСОБА_2

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року,ОСОБА_2 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що після смерті ОСОБА_4 вона прийняла спадщину, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 , який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності від 12 січня 2007 року. Судом безпідставно визнано за позивачем право власності на сарай В площею основи (забудови) 40,0 кв. м та сарай Г площею основи (забудови) 16,2 кв. м, оскільки вони приналежні до садиби № 9 (раніше 7-а). Вказані будівлі є приналежністю до будинку, проте спадкодавець не оформила право власності на них у встановленому законом порядку. Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що рішенням суду першої інстанції не порушуються її права.

(2) Позиція ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу позивач зазначає, що спірний сарай побудовано на земельній ділянці ОСОБА_3 , після смерті якого будівля перейшла до нього у порядку спадкування.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 , після смерті якої він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 листопада 2015 року у зв?язку із відсутністю правовстановлюючого документу спадкодавця на будинок.

Згідно архівної довідки № 06-04/1422 від 27 листопада 2015 року та «Плану будівлі по АДРЕСА_1» право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 належав на праві власності жилий будинок № 9, площею 70,4 кв . м, який розташований в АДРЕСА_2 . 01 вересня 2015 року ОСОБА_2 як спадкоємець ОСОБА_4 за заповітом отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме: на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

За змістом цієї статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою у цій справі, ОСОБА_2 пов`язує своє право на оскарження цього рішення як особи, яка не брала участь у справі, з порушенням її права на спадкове майно, а саме: на житловий будинок АДРЕСА_2 із приналежними до нього будівлями: сараєм В площею основи (забудови) 40,0 кв. м, сараєм Г площею основи (забудови) 16,2 кв. м.

На підтвердження своїх доводів щодо успадкування спірних будівель ОСОБА_2 додала до апеляційної скарги архівну довідку №06-04/1105 від 09 жовтня 2017 року, в якій зазначено, що в документах архівного фонду «Жулянська сільська рада» зберігаються погосподарські книги. У книзі за 1986-1989 роки є особовий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_4 , яка проживає по АДРЕСА_2 , у графі всього землі зазначено: станом на 1986-1988 роки - 0,26 га, станом на 1989 рік - 0,17 га, у графі житловий будинок: зазначено - 1960 рік забудови, у графі інші побудови зазначено: сарай - 1960 року забудови та погріб - 1960 року забудови (а. с. 162). Також на підтвердження доводів апеляційної скарги посилалася на технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 від 04 серпня 2006 року.

При вирішенні питання щодо порушення прав ОСОБА_2 рішенням суду першої інстанції апеляційний суд дійшов висновку про те, що у встановленому законом порядку спадкодавець ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - оформила право власності на будинок АДРЕСА_2 без господарських будівель і споруд, у зв?язку з чим до ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом перейшло право власності лише на будинок.

Разом з тим, ОСОБА_2 зазначила, що спірні будівлі є самочинними, про що також зазначено в технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 від 24 вересня 2015 року (т. 1, а. с. 22-23).

За пунктом 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Тобто, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації.

Разом з тим, згідно технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , від 10 лютого 1989 року до складу домоволодіння спадкодавця позивача входив будинок літ. А площею 67,2 кв. м (т. 1 а. с. 20-21), про належність до будинку господарських будівель у технічному паспорті не вказано.

Апеляційний суд не дослідив вказаний документ у сукупності із доказами, які додані заявником до апеляційної скарги, та дійшов передчасного висновку про те, що сараї В площею основи (забудови) 40,0 кв. м та Г площею основи (забудови) 16,2 кв. м увійшли до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 та не входять до складу домоволодіння ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 .

Допущені апеляційним судом порушення унеможливили встановлення необхідних фактичних обставин і призвели до обмеження реалізації права скаржника на доступ до правосуддя, передбаченого вимогами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та права на апеляційне оскарження судового рішення.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, яке може бути забезпечено шляхом розгляду по суті та наданні належної оцінки доводам заінтересованої сторони.

Також у низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

У зв`язку з наведеним висновок суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження у справі не відповідаєяк принципу верховенства права, Конституції України, так і нормам процесуального права, у зв`язку із чим ухвала апеляційного суду в силу не може вважатися законною й підлягає скасуванню, а справа направленню до апеляційного суду для продовження розгляду.

Керуючись статтями 410, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик