Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

місто Київ

справа № 442/5783/15-ц

провадження № 61-25346св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року у складі судді Коваля Р. Г. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просило стягнути суму боргу за договором про надання іпотечного кредиту від 21 вересня 2006 року № 0 у розмірі 91 645, 55 швейцарських франків та 427 470, 51 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості та судовий збір.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 21 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»

(далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем укладено договір про надання іпотечного кредиту № 0. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 73 900, 00 швейцарських франків, а відповідач зобов`язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21 вересня 2021 року та сплачувати протягом 30 календарних днів проценти за користування кредитом у розмірі 7, 99 % річних. Станом на 14 серпня 2015 року згідно з розрахунком заборгованість відповідача складає 91 645, 55 швейцарських франків, що складається із заборгованості за кредитом та процентам, та 427 470, 51 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач надала суду заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позову внаслідок спливу позовної давності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що 06 серпня 2010 року банк на адресу відповідача надіслав повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, відтак встановлено новий строк виконання зобов`язання за кредитним договором. Оскільки відповідачем вимога не виконана, тому термін повернення кредиту потрібно вважати таким, що настав на 32-й календарний день з дати одержання відповідачем цього повідомлення. Ці обставини стали підставою для звернення ПАТ «УкрСиббанк» до суду із позовом до ОСОБА_2 , який ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 13 березня 2012 року у цивільній справі № 2-112/2011 залишено без розгляду. Враховуючи те, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, позивач пропустив строк для звернення до суду, а враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов`язання та зумовлює початок перебігу позовної давності, дотримання якого є передумовою для вимоги банку про повернення кредиту. З огляду на наведені обставини та з урахуванням відповідних норм закону, суд першої інстанції правильно застосував норми статей 264, 267 ЦК України та обґрунтовано відмовив банку у задоволенні позову до ОСОБА_2 у зв`язку із спливом позовної давності.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УкрСиббанк» просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суди дійшли необґрунтованого висновку про сплив позовної давності, оскільки кредитним договором встановлені окремі щомісячні зобов`язання із кінцевим терміном виконання до 21 вересня 2021 року, а тому банк звернувся до суду у межах позовної давності. Також зазначив, що у будь-якому випадку банк має право на отримання процентів за кредитом до дня повернення суми кредиту.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання іпотечного кредиту № 0 на суму 73 900, 00 швейцарських франків, строком до 21 вересня 2021 року зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 7, 99 % річних згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків.

Кредит надавався позичальнику для її особистих потреб для придбання нерухомості, яка одночасно передана в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань за договором.

Відповідно до пункту 1.5 договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судами встановлено, що 06 серпня 2010 року на адресу відповідача банк надіслав повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту у повному обсязі.

Оскільки відповідачем зазначена вимога не була виконана, тому термін повернення кредиту потрібно було вважати таким, що настав на 32-й календарний день з дати одержання позичальником (відповідачем) цього повідомлення, або на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення у разі неотримання позичальником вказаного повідомлення з інших підстав (пункт 12.1 договору).

У зв`язку із невиконанням вимоги про дострокове повернення суми кредиту у 2011 році ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми кредиту.

Згідно з ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 13 березня 2012 року у цивільній справі № 2-112/2011 позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 вересня 2006 року № 0 залишено без розгляду.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, оскільки судами не встановлено факту вручення позичальнику вимоги банку, встановивши, що строк кредитування змінено кредитором на

42-й день з дня відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту від 06 серпня 2010 року, тобто новим строком стало 17 вересня 2010 року, а з позовом банк звернувся у серпні 2015 року, висновки судів щодо спливу позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за сумою кредиту є правильними та обґрунтованими.

Встановивши фактичні обставини, суди у цілому правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. Одночасно Верховний Суд визнає помилковим застосування позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків та пені на відсотки, нарахованих за кредитним договором після спливу строку кредитування. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки й пеню, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12

(провадження № 14-10цс18).

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі з огляду на те, що банк змінив строк кредитування на 17 вересня 2010 року, а тому після його закінчення банк мав право на стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування.

Наведених норм права суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та погодилися із правомірністю продовження нарахування відсотків за кредитним договором у період після закінчення строку кредитування.

Щодо правових підстав застосування позовної давності

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред`явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.

Верховний Суд дійшов переконання, що, відмовляючи у позові у зв`язку із застосуванням позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості після спливу строку кредитування, суди першої та апеляційної інстанцій насамперед повинні були встановити наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв`язку із припиненням права на позов у матеріально-правовому розумінні.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів та пені за кредитом, які стали предметом позову, а отже відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права, тобто суд першої інстанції необґрунтовано стягнув нараховані проценти за кредитним договором після закінчення строку кредитування, а апеляційний суд помилково застосував позовну давність в частині вимог про стягнення нарахованих процентів після закінчення строку кредитування.

Натомість висновки судів про наявність підстав для застосування позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в межах строку кредитування є обґрунтованими. Судами встановлено, що строк кредитування банк змінив та визначив його до 17 вересня 2010 року, а тому з наступного дня у зв`язку з несплатою заборгованості за кредитом банку стало відомо або за усіма обставинами мало стати відомо про порушення його прав щодо неповернення кредиту в повному обсязі та відсотків і пені, нарахованих за користування ним.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили правильні за змістом їх резолютивних частини рішення, проте із зазначенням помилкової підстави, то такі рішення підлягають зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішень посилання на сплив позовної давності як на підставу для відмови у позові в частині стягнення відсотків та нарахованої на них неустойки, починаючи з 17 вересня 2010 року.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року змінити в частині визначення правової підстави відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», виключивши з їх мотивувальних частин посилання на сплив позовної давності стосовно вимог про стягнення відсотків та нарахованої на них неустойки, починаючи з 17 вересня 2010 року.

У іншій частині рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик