ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Чернівці

Справа №727/4660/17

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення спадкоємця від спадщини та визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення спадкоємця від спадщини та визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 лютого 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Мамчин П.І.),

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення спадкоємця від спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її двоюрідний брат ОСОБА_3 . Після його смерті залишилася спадщина у вигляді житлового будинку по АДРЕСА_2 , загальною площею 100,90 к.м., з прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами, зокрема, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, колодязь літ К, огорожа №1. Вона має право на спадкування за правом представлення відповідно до ч. 4 ст. 1266, ст. 1263 ЦК України, оскільки її батько був дядьком померлого.

Позивач своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте постановою приватного нотаріуса Олійник І.М. від 27 липня 2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину щодо всього спадкового майна, оскільки крім неї на спадкування майна претендує відповідач ОСОБА_2

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/435/19 Категорія 2

Вказувала, що померлий ОСОБА_3 рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 5 листопада 2012 року був визнаний недієздатним, через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані й потребував постійного догляду. Відповідач ОСОБА_2 рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 січня 2013 року призначена його опікуном.

Вважає, що ОСОБА_2 повинна бути усунута від права на спадкування за законом, оскільки вона як опікун не здійснювала належного догляду за братом, не вживала заходів для його лікування. Він постійно залишався без нагляду, сам блукав по місту, зупиняв транспорт на проїзній частині дороги, що призвело до трагічних наслідків, зокрема того, що ОСОБА_3 потрапив в автокатастрофу. Коли трапилася трагедія, відповідача не було поруч з ним. Швидку допомогу та міліцію викликали очевидці трагедії.

Просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на все спадкове майно.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення спадкоємця від спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Посилалася на те, що вона є рідною тіткою ОСОБА_3 й відповідно до ст.1263 ЦК України є спадкоємцем третьої черги за законом.

Вона своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Крім цього, фактично вступила у володіння та користування спадковим майном, оскільки була опікуном померлого, який проживав разом із нею, вона постійно здійснювала за ним догляд.

Вважає, що ОСОБА_1 повинна бути усунута від спадкування, оскільки вона знала про те, що померлий страждав на тяжку хворобу і перебував у безпорадному стані. Разом з тим жодного разу не надавала йому матеріальної допомоги та не приймала будь-якої участі в утриманні майна спадкодавця та забезпечення його життєдіяльності.

Відповідач ОСОБА_1 є громадянкою Росії, де зареєстрована та постійно проживає. Подаючи до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, вона навіть не знала точного прізвища та по батькові двоюрідного брата.

Оскільки ОСОБА_1 будь-якої участі в житті спадкодавця не брала, усунулася від надання допомоги особі, яка страждала на важку хворобу й у зв`язку з цим потребувала допомоги, вважає, що її відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України слід усунути від права на спадкування.

Просила усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на все спадкове майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 лютого 2019 року первісний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом, за правом представлення, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на Ѕ частку спадкового майна, яке складається із житлового будинку літ. А загальною площею 100,90 к.м., у тому числі три житлові кімнати площею 54,20 кв.м., з прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами, зокрема, сараю літ. Б, вбиральні літ. В, сараю літ. Г, вбиральні літ.г Д, колодязю літ. К, огорожі №1, розташованих по АДРЕСА_2 .

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення спадкоємця від спадщини відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на Ѕ частку спадкового майна, яке складається із житлового будинку літ. А, загальною площею 100,90 к.м., у тому числі три житлові кімнати площею 54,20 кв.м., з прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами, зокрема, сараю літ. Б, вбиральні літ. В, сараю літ. Г, вбиральні літ. Д, колодязю літ. К, огорожі №1, розташованих по АДРЕСА_2 .

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення спадкоємця від спадщини відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушенням судом норм матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 липня 2015 року встановлений факт, що ОСОБА_2 є рідною тіткою померлого. Разом з тим, на час відкриття спадщини вона була його опікуном та могла б бути спадкоємицею п`ятої черги. Вважає помилковими висновки суду про те, що ОСОБА_2 входить до третьої черги спадкоємців.

Зазначає, що дорожньо-транспортна пригода, яка спричинила смерть ОСОБА_3 , сталася від недбальства опікуна ОСОБА_2 , яка повинна була усвідомлювати свій обов`язок опікуна, мала можливість і була зобов`язана попередити трагедію.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 лютого 2019 року в частині визнання за нею та ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 на Ѕ частину спадкового майна кожному, усунення спадкоємця від спадщини та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити повністю.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють в інтересах ОСОБА_2 , просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи первісний та зустрічний позови частково, суд першої інстанцій виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями одної черги після смерті ОСОБА_3 , своєчасно звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю між ними спору, а тому наявні підстави для визнання за ними права власності на Ѕ частину спадкового майна за кожним. При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вони умисно ухилялися від надання допомоги спадкодавцю, який потребував такої допомоги, а тому положення статті 1224 ЦК України застосуванню не підлягають.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (т.1 а.с.12).

Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку літ . А , загальною площею 100,90 кв.м., у тому числі три житлові кімнати площею 54,20 кв.м. з прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами: сарай літ. Б, вбиральня літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, колодязь літ. К, огорожа №1, розташованих по АДРЕСА_2 . Дане майно належало спадкодавцю на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 23 грудня 1986 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 липня 2013 року (т.1 а.с.23-24, 25, 211, т.2 а.с.207-209).

За життя ОСОБА_3 не склав заповіт щодо належного йому майна після його смерті. Останній не був одружений, не мав сім`ї та дітей.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 липня 2015 року встановлений факт, що ОСОБА_2 є рідною тіткою померлого ОСОБА_3 (т.1 а.с. 93-94).

Відповідно до ст. 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Як убачається з копії спадкової справи №11/2015, 07 липня 2015 року ОСОБА_2 вчасно звернулася із заявою до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М. про прийняття спадщини після смерті племінника (т.1 а.с.161).

Встановлено, що ОСОБА_1 є двоюрідною сестрою померлого ОСОБА_3 Так, відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу від 30 серпня 1992 року ОСОБА_7 30 серпня 1992 року уклав шлюб з ОСОБА_8 (т.1 а.с.29). Отже позивач за первісним позовом ОСОБА_1 мала дошлюбне прізвище ОСОБА_9 .

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_8 її батьками були ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (т. 1 а.с.30).

Зі свідоцтва про народження батька позивача ОСОБА_10 вбачається, що його батьками були ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (т.1 а.с.31).

Зі свідоцтва про народження ОСОБА_3 вбачається, що його батьками були ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (т.1 а.с.35).

Мати ОСОБА_14 мала дівоче прізвище « ОСОБА_9 », 26 листопада 1967 року уклала шлюб з ОСОБА_3, а 31 липня 1986 року уклала шлюб з ОСОБА_16, й, відповідно, змінювала прізвища, що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу та запису акту про заключення шлюбу (т.1 а.с.37, 38-39, 40, 4-42, 43).

Отже, батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 та мати померлого ОСОБА_3 були рідними братом і сестрою. Дану обставину в судовому засіданні не заперечували сторони.

ІНФОРМАЦІЯ_3 батько ОСОБА_1 помер (т.1 а.с.32, 33).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_3 (т.1 а.с.36, 178).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що батько позивача ОСОБА_1 був рідним дядьком померлому ОСОБА_3 і мав би право на спадкування у третю чергу за законом відповідно до ст. 1263 ЦК України, якби був живий на час смерті останнього.

За правилами частини 4 статті 1266 ЦК України двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Позивач ОСОБА_1 відноситься до осіб, які мають право на спадкування за законом у третю чергу за правом представлення.

Отже, спадкоємцями за законом третьої черги відповідно до ст. 1263 ЦК України є рідна тітка ОСОБА_3 - ОСОБА_2 та за правом представлення відповідно до ч. 4 ст. 1266 ЦК України двоюрідна сестра - ОСОБА_1 .

24 вересня 2015 року, тобто в шестимісячний строк, ОСОБА_1 подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (т.1 а.с.185, 186).

Постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М. від 27 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (т.1 а.с.28).

Постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М. від 21 липня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (т.1 а.с.216).

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , проте між ними існує спір щодо обсягу спадкового майна, у зв`язку з чим нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання права власності на спадкове майно по Ѕ частці за кожним.

При цьому судом обґрунтовано виключено зі спадкової маси гараж літ. Е, який згідно технічного паспорту на житловий будинок побудовано без дозволу, тобто є самочинним будівництвом.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що на час відкриття спадщини ОСОБА_2 могла бути спадкоємицею п`ятої черги у зв`язку з відсутністю на той час судового рішення про встановлення факту родинних відносин, а саме, що вона є рідною тіткою померлого, оскільки метою встановлення факту є створення умов для здійснення особистих немайнових чи майнових прав, зокрема й права на спадкування.

Звертаючись до суду з вимогами про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_3 був визнаний недієздатним, через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги та догляду, однак відповідач не вживала заходів для його лікування, не здійснювала належного догляду, що призвело до трагічних наслідків - смерті брата.

Згідно частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Судом установлено, що ОСОБА_3 був інвалідом ІІ групи з дитинства, страждав на психічне захворювання у формі помірної розумової відсталості, був обмежений в самообслуговуванні, обмежений в здатності контролювати свою поведінку, потребував постійного стороннього догляду (т.1 а.с.95, 103).

Після смерті матері ОСОБА_3 до дня смерті проживав у господарстві ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 та вів разом із нею спільне господарство. Дана обставина підтверджується довідкою КЖРЕП №6 від 25.07.2016 року (т.1 а.с.99), висновком лікарської комісії (т.1 а.с.103) та показами свідків.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 5 листопада 2012 року ОСОБА_3 був визнаний недієздатним (т.1 а.с.34).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 січня 2013 року ОСОБА_2 призначена його опікуном (т.1 а.с.45).

З листа Чернівецької обласної психіатричної лікарні від 09.06.2017 року вбачається, що в період з 17.01.2013 року по день смерті ОСОБА_3 дільничним лікарем-психіатром та медичною сестрою регулярно здійснювалися активні патронажі за вказаною вище адресою. Під час патронажних оглядів даних щодо неналежного здійснення покладених обов`язків опікуна ОСОБА_2 встановлено не було. Побутові умови та догляд задовільний. Призначалось амбулаторне лікування. Скарг з приводу неналежного здійснення покладених обов`язків опікуна не надходило (т.1 а.с.100).

З листа Департаменту праці та соціального захисту населення від 07.06.2017 року вбачається, що за період з 11.02.2013 року по 26.03.2015 рік опікун ОСОБА_2 належним чином виконувала обов`язки опікуна. Будь-яких скарг на опікуна до управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної у місті Чернівці ради не надходило (т.1 а.с.112).

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_3 помер від тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Кримінальне провадження відносно водія, який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , було закрито у зв`язку з відсутністю у діях водія складу кримінального правопорушення, передбачного ст. 286 КК України (т.1 а.с.47).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем ОСОБА_1 не надано достатньо доказів у їх сукупності на підтвердження неналежного виконання ОСОБА_2 обов`язків опікуна, а факт загибелі ОСОБА_3 внаслідок нещасного випадку не може свідчити про ухилення від виконання таких обов`язків.

Встановивши, що відсутні умови, передбачені частиною п`ятою статті 1224 ЦК України для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині та визнання за ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування після смерті брата на все спадкове майно.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 червня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк