Справа № 149/2562/18
Провадження № 22-ц/801/1178/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 рокуСправа № 149/2562/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т.О., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Хмільницький міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2019 року, постановлене у складі судді Гончарук-Аліфанової О.Ю., в залі суду,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства.

Позовні вимоги мотивував тим, що він та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, і під час спільного проживання у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і він записаний батьком дитини у актовому записі про народження. Позивач зазначає, що після припинення спільного проживання відповідач змінила прізвище сина на " ОСОБА_5 ", а нещодавно йому стало відомо, що батьком дитини є інший чоловік, що підтверджується експертним висновком про біологічне батьківство. Добровільно внести зміни в актовий запис про народження дитини відповідач відмовляється, а тому позивач звернувшись в суд просив визнати, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є його сином, виключивши відомості про його батьківство з актового запису № 142 від 27 червня 2008 року із книги записів актів громадянського стану про народження ОСОБА_5 .

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення недоведеністю позивачем підстав поданого позову, а саме відсутності кровного споріднення між ним та ОСОБА_5

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вказуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального прав.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково дійшов до висновку, про недоведеність позовних вимог, судом невірно та не об`єктивно надано оцінку доказам у справі, зокрема наданому позивачем експертному дослідженню та факту ухиляння ОСОБА_2 від проведення експертизи у справі, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не надали.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Представник Хмільницького міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому було надано заяву про розгляд справи у відсутність представника.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції в становлено, що згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (копія на а.с. 4) ОСОБА_1 є батьком, а ОСОБА_2 матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Сторони визнають, що запис про батька дитини було здійснено на підставі ст. 126 СК України.

Згідно із ч. 1 ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. 122, 125 СК України.

Відповідно до статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Тлумачення статті 136 СК України свідчить, що підставою для оспорювання презумпції батьківства є невідповідність встановленого батьківства факту біологічного походження. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей з актового запису про народження дитини. Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами, у тому числі висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз.

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року № 3, предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

Таким чином, згідно вимог закону, для задоволення позову про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження, необхідною умовою є доведеність факту відсутності між дитиною та особою, яка записана батьком дитини, кровного споріднення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на копію експертного висновку про біологічне батьківство № MG18-53158/C1F1 (а.с. 5).

Відповідно до ч.ч. 6-8 ст. 102 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Як вбачається з наданої позивачем копії експертного висновку про біологічне батьківство № MG18-53158/C1F1 у ньому не зазначено імені, посади, стажу роботи експерта, наявності свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, наукового ступеня, вченого звання, особи, яка його проводила; особа, копія підпису якої міститься на висновку - ОСОБА_6 - не включений до Реєстру атестованих судових експертів України. При проведенні дослідження експерта не було попереджено про кримінальну відповідальність по ст. ст. 384, 385 КК України. Також не зазначено поставлених на експертизу питань, не вказано про підготовку висновку для подання до суду.

Отже, вказаний висновок не відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України, а тому правильно не був прийнятий до уваги судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про допущені судом першої інстанції порушення в частині не врахування наданої позивачем копії висновку експерта, є безпідставними.

Також, у даному випадку слід врахувати, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорювання батьківства» (Калачова проти Російської Федерації, № 3451/01;34, від 7 травня 2009 року).

Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд першої інстанції сприяючи сторонам в реалізації процесуальних прав, Ухвалою від 28 листопада 2018 року за клопотанням представника відповідача призначив у справі судову генетичну експертизу.

В лютому 2019 року до суду надійшло повідомлення експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру про неможливість проведення експертизи.

Вказане повідомлення мотивоване тим, що неможливо провести експертизу, оскільки відповідач ОСОБА_2 та дитина ОСОБА_5 не з`явились до Вінницького НДКЦ МВС для відбору експериментальних зав`язків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

Відмовляючись від участі в проведенні експертизи, ОСОБА_2 зазначила, що вона не ухиляється від проведення експертизи, однак на даний вона не працює, самостійно утримує дитину, яка має інвалідність, тому сума оплати вартості експертизи у розмірі 7614 грн. є для неї досить значною і вона не має можливості її оплатити.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, однак ОСОБА_1 клопотання про призначення експертизи у справі не заявляв.

Звертається увага на те, що у випадку відмови відповідача від оплати вартості експертизи, позивач ОСОБА_1 не був позбавлений права сам вимагати проведення такої експертизи з метою доведення та підтвердження підстав позову, однак цього не зробив.

Суд першої інстанції правильно оцінив дану конкретну обставину справи, виходячи зі змісту частини першої статті 82 та статей 11 (пропорційність у цивільному судочинстві), 12 (змагальність сторін), частини третьої статті 13 ЦПК України, отже, суд першої інстанції, вирішуючи питання наявності або відсутності біологічного батьківства позивача щодо ОСОБА_5 , дотримувався вимог закону.

Так, ЄСПЛ зазначив у справі «Йевремович против Сербии», що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції правильно виходив із встановлених фактичних обставин справи та інтересів дитини, оскільки законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Задоволення позову позивача призведе до скасування відповідних зобов`язань позивача перед дитиною, яка має інвалідність першої групи та потребує батьківського піклування.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що позивач ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами заявлених вимог, а задоволення позову без належного підтвердження аргументів позивача призведе до скасування відповідних зобов`язань позивача перед дитиною та суперечитиме інтересам неповнолітнього ОСОБА_5 ..

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ С.Г. Копаничук

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук