О К Р Е М А Д У М К А
28 травня 2019 року м. Чернівці Справа № 718/3359/18
судді апеляційного суду Чернівецької області Литвинюк І.М.
щодо постанови колегії суддів судової палати у цивільних справах Чернівецького апеляційного суду від 28 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 28 травня 2019 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2019 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Відповідно до вимог частини 3 статті 35 ЦПК України питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Вважаю за необхідне скористатись вказаною нормою процесуального права та викласти окрему думку стосовно ухваленої у цій справі постанови апеляційного суду.
З постановою колегії суддів не можу погодитись з таких мотивів.
Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 3 липня 2014 року).
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з вимогами частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За матеріалами справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою. В матеріалах справи міститься розписка, дана ОСОБА_4 про те, що позичає 10 000 доларів США, які зобов`язується повернути.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Тлумачення частини першої статті 1049 ЦК України свідчить про те, що за відсутності домовленості позикодавця та позичальника про строк повернення позики, або при визначенні його моментом пред`явлення, позика має повертатися після спливу тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги позичальнику.
Аналіз частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що вимога позикодавця не може втілюватися в позовній заяві. Подання позикодавцем позовної заяви до суду є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть бути кваліфіковані як вимога у розумінні частини першої статті 1049 ЦК України.
У випадку, якщо позикодавець звертається до суду, не здійснивши пред`явлення вимоги позичальнику на підставі частини першої статті 1049 ЦК України, то відсутній обов`язок позичальника повернути позику і відповідно не може відбутися порушення прав позикодавця. Тобто, в такій ситуації строк виконання зобов`язання не настає, а тому не може мати місце й порушення зобов`язання позичальником щодо повернення позики.
Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді відповідачем ОСОБА_2 вказувалось на те, що гроші у ОСОБА_1 він не зичив, ніяких грошових зобов`язань перед ним він не має і вимогу від нього про повернення коштів він не отримував.
Зокрема, він посилався на те, що в повідомленні про вручення поштового відправлення невірно зазначена його адреса та його прізвище. Дане повідомлення він не отримував і підпис в ньому не вчиняв.
Відповідно до пункту 106 постанови Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.
На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище.
Враховуючи наведене, можна зробити висновок, що якщо б працівник поштового зв`язку здійснив відповідний запис на поштовому відправленні на підставі пред`явленого одержувачем документа, в повідомленні про вручення була би зазначена адреса одержувача - АДРЕСА_1 , та прізвище відповідача - « ОСОБА_5 », що підтверджується наявним в матеріалах справи документом, що посвідчує особу. Також вказане повідомлення не містить підпису ОСОБА_2
Отже, вищенаведеним спростовується висновок суду про те, що відповідач ОСОБА_2 отримав вищевказану вимогу особисто 27 серпня 2015 року, оскільки його прізвища та підпису на бланку повідомлення немає.
Крім того, зі змісту наявної в матеріалах справи вимоги ОСОБА_1 від 19 серпня 2018 року видно, що вона стосується розписки, яка містить зобов`язання повернути гроші з процентами, однак в розписці від 06 травня 2015 року такого зобов`язання немає.
З огляду на викладене, вважаю, що оскаржене рішення підлягало скасуванню, а у задоволенні позову слід було відмовити.
Суддя Чернівецького апеляційного суду І.М. Литвинюк