ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2844/19 Справа № 436/4776/12 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів, треті особи: ОСОБА_1 , Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» Дніпропетровська регіональна філія, Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради про усунення порушень прав власності на землю, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення порушень права власності на землю, звільнення земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він 14 червня 2007 року за договором купівлі-продажу придбав земельну ділянку площею 0,455 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі правочину, 02 листопада 2007 року він отримав державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку під кадастровим АДРЕСА_2 . Під час виготовлення документації на земельну ділянку, відповідно до технічного завдання № 2063-П, представник підрядника ТОВ «Основа`склав низку необхідних для отримання державного акту документів, в тому числі й акт відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), який було складено 17.02.2007 року. Після отримання всієї необхідної документації та рішення Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради про дозвіл на забудову, позивач розпочав будівництво. Під час будівництва на земельній ділянці, він був притягнутий до адміністративної відповідальності, а також була проведена перевірка на наявність в його діях складу злочину, про що винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. Як було з`ясовано за результатами розгляду даних матеріалів, позивач дійсно займав чужу земельну ділянку, яка є у комунальні власності. Дана помилка виникла внаслідок того, що на земельній ділянці, яка належить позивачу, збудовано житловий будинок, який належить відповідачу, у зв`язку з чим позивач і зайняв порожню ділянку, оскільки не міг собі уявити, що на його земельній ділянці вже є господар садиби. Крім того, на порожню земельну ділянку йому вказав представник ТОВ «Основа», який складав акт відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Позивач вважає, що будинок збудований незаконно, оскільки жоден державний орган не дав би дозволу на забудову чужої земельної ділянки. Позивач просив усунути порушення його права власності на земельну ділянку, зобов`язавши відповідача звільнити її та передати в його розпорядження /т. 1 а.с. 4-7/.

15 вересня 2009 року ОСОБА_2 подав до суду уточнену позовну заяву, зазначивши у якості третьої особи Гороватого Д. ОСОБА_4 . Позовні вимоги не змінював, позов обґрунтував тими ж самими обставинами /т. 1 а.с. 77-78/.

16 лютого 2011 позивач вкотре уточнив позовну заяву до ОСОБА_3 , Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів, треті особи: ОСОБА_1 , Дніпропетровський міський центр Державного земельного кадастру, Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради про усунення порушень права власності на землю. Позовні вимоги не змінював, позов обґрунтував тими ж самими обставинами /т. 1 а.с. 206-207/.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2011 року, у задоволенні позову відмовлено /т. 2 а.с.а.с. 28-31, 93/.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2011 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції /т. 2 а.с. 123-124/.

Позивачем у зв`язку зі змінами обставин подано до суду уточнену позовну заяву, в якій позивач просить усунути порушення його права власності на земельну ділянку, зобов`язавши відповідача ОСОБА_3 знести будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці позивача, самостійно (за власний рахунок) привести ділянку до стану, придатного для використання, та передати її в розпорядження позивача /а.с. 164-165/.

Заочним рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2012 року позов ОСОБА_2 задоволено /т.2 а.с.204-207/.

Усунуто перешкоди права власності позивача ОСОБА_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий № НОМЕР_1 , зобов`язавши відповідача ОСОБА_3 знести будівлі та споруди розташовані на даній земельній ділянці, самостійно (за власний рахунок) привести ділянку до стану, придатного для використання та предати земельну ділянку в розпорядження ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений позивачем судовий збір в сумі 199,41 грн. та 44,50 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Третя особа ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зачоне рішення та постановити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову /т.6 а.с. 57-61/.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано невідповідність технічної документації та державного акту вимогам законодавства, що призвело до ухвалення судом першої інстанції незаконного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 , посилаючись на обгрунтованість оскаржуваного рішення, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення /т.6 а.с. 145-147/.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 червня 2007 року за договором купівлі-продажу № 2849, позивач ОСОБА_2 , придбав у свою власність земельну ділянку площею 0,0455га розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 , та 02 листопада 2007 року отримав державний акт серії НОМЕР_3 , про право власності на земельну ділянку.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 02 листопада 2007 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0455 га у межах згідно з планом, розташованої на території Самарського району м. Дніпропетровська АДРЕСА_1 . 52 /т. 1 а.с. 8, 54/.

Згідно із Технічною документацією із землеустрою № 073430 щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 надану ОСОБА_2 спеціалістом ТОВ «Основа», межі земельної ділянки не змінилися, розмір та місцеположення відповідає плану та кадастровим номерам /т. 1 а.с. 9-16/.

Відповідно до графічних даних земельного кадастру від 22 травня 2008 року, кадастровий номер земельної ділянки ОСОБА_2 09 НОМЕР_4 . /т. 1 а.с. 17, 18/.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_5 щодо самовільного захвату земельної ділянки по АДРЕСА_1 , у відношенні ОСОБА_2 було відмовлено в порушенні кримінальної справи /т. 1 а.с. 19-21/.

Відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 18 червня 2008 року встановлено, що земельна ділянка площею 0,0455 га по АДРЕСА_1 використовується ОСОБА_2 під будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 21.12.2007 року зареєстрованого за № 963 та згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 02.11.07 № 60 /т. 1 а.с. 22/.

Згідно графічних даних Державного земельного кадастру, земельній ділянці ОСОБА_2 присвоєно кадастровий номер 09:032:044 /т. 1 а.с. 23-26/.

Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровськ ради № 963 від 21.12.2007 року, ОСОБА_2 було дозволено будівництво житлового будинку з гаражем (згідно проекту) та господарського блоку розміром 4,0 Ч 3,0 м по вул. Прибережній, 52 у м. Дніпропетровську /т. 1 а.с. 35, 36, 183/.

На запит суду Головне управління Держкомзему у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області своїм листом від 23 липня 2009 року повідомило, що в Державному акті серії НОМЕР_5 901073 від 02 листопада 2007 року було помилково зазначено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , що знаходиться у власності ОСОБА_2 , від точки В до точки Г межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , ще однієї земельної ділянки по АДРЕСА_1 не існує /т. 1 а.с. 68/.

З графічних даних Державного земельного кадастру від 15 травня 2009 року вбачається, що на земельній ділянці, що перебуває у власності ОСОБА_2 , збудовано житловий будинок із господарчими побудовами та басейн /т. 1 а.с. 60-62/.

Згідно листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації`від 29.07.2009 року № 9160, станом на 27.07.09 інвентаризація та реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 не проводилось /т. 1 а.с. 70/.

Згідно відповіді № 1494 від 17.02.2010 року на запит суду КП «ДМБТІ`повідомило, що станом на 17.02.2010 право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 не зареєстровано. Про реєстрацію права власності на домоволодіння по АДРЕСА_3 надано інформаційну довідку та ксерокопію плану земельної ділянки та поверхових планів /т. 1 а.с. 124/.

З інформаційної довідки № 1494 від 17 лютого 2010 року, виданої КП «ДМБТІ`вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_4 березня 2008 року зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2008 року. Попередній власником домоволодіння був ОСОБА_1 , який зареєстрував право своєї власності на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс`від 01 лютого 2007 року /т. 1 а.с. 125-129/.

Відповідно до акту відведення земельної ділянки від 12 січня 1998 року, ОСОБА_6 була відведена земельна ділянка площею 600 кв.м. по АДРЕСА_3 /т. 1 а.с. 166-167, 188/.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 06 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрованому в реєстрі за № 9440, ОСОБА_1 придбав за договором купівлі-продажу у ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0539 га по АДРЕСА_3 . Кадастровий номер земельної ділянки № НОМЕР_6 0038 /т. 1 а.с. 168-169/.

ОСОБА_1 отримав державний акт серії НОМЕР_7 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 /т. 1 а.с. 175/. З даного Державного акту вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_3 із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 вздовж паркану від точки А до точки Г.

З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3 , виготовленого станом на 06 серпня 2006 року КП «ДМБТІ», вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_3 розташоване на земельній ділянці площею 984 кв.м., з яких 445 кв.м. є самовільно захопленими /т. 1 а.с. 176-177/.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2006 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на об`єкт самовільного будівництва, за ОСОБА_1 без додаткових актів введення в експлуатацію було визнано право власності на об`єкти самовільного будівництва, що розташовані по АДРЕСА_3 , а саме: житловий будинок А-2, сарай Б, гараж В, навіс Г, лазню Д, споруди № 1-9, І ІV /т. 1 а.с. 178/.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2010 року, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2006 року, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності на об`єкти самовільного будівництва по АДРЕСА_3 , було скасовано та у задоволенні позову відмовлено. В мотивувальній частині ухвали апеляційний суд зазначив, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 судом не було враховано, що межі земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , де позивачем було здійснено самовільне будівництво не співпадають з межами цієї ж ділянки, згідно державного земельного кадастру. Отже здійснюючи самовільне будівництво позивач порушив права інших осіб, власників сусідніх земельних ділянок /т. 1 а.с. 208/.

30 січня 2009 року відповідач ОСОБА_3 отримав державний акт НОМЕР_8 на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,0539 га по АДРЕСА_3 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 січня 2008 року № 243, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_6 :0038 /т. 1 а.с. 209/.

30 листопада 2006 року ОСОБА_1 отримав Державний акт серії НОМЕР_9 на право власності на земельну ділянку площею 0,0607 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_6 :0029 /т. 2 а.с. 3/.

З землевпорядної справи № 057906 з інвентаризації меж земельної ділянки по АДРЕСА_3 2004 року, власником якої був ОСОБА_6 , вбачається, що були встановлені зовнішні межі земельних ділянок, суміжних із земельною ділянкою по АДРЕСА_3 /т. 2 а.с. 4-12/.

За результатами розгляду справи судом 24 травня 2011 року було постановлено окрему ухвалу, в мотивувальній частині якої зазначено, що кадастровий номер земельної ділянки ОСОБА_2 НОМЕР_1 ; кадастровий номер земельної ділянки, яка знаходиться у власності ОСОБА_3 НОМЕР_10 . Згідно графічних даних державного земельного кадастру, остання земельна ділянка, яка перебуває у власності ОСОБА_3 знаходиться не під будинком АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_3 , а під сусіднім будинком АДРЕСА_1 /т. 2 а.с. 32/.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в мотивувальній частині своєї ухвали від 30 травня 2012 року зазначила, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи та не врахував тих обставин, що згідно з вимогами ст. 152 ЗК України і ст. 374, 375 ЦК України власник земельної ділянки має право вільно нею володіти, розпоряджатися і використовувати, а держава забезпечує захист цього права /т. 2 а.с. 123-124/.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався тим, що з моменту отримання позивачем у власність земельної ділянки та протягом п`яти років його права, як власника землі порушувались, він був позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю земельною ділянкою.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками, оскільки вони відповідають наступним нормам законодавства.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 158 ЗК України визначено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 374 ЦК України, суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом.

За змістом ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з проведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Виникнення права власності на земельну ділянку регламентується ст.ст. 90, 81 ЗК України, та ст. 381 ЦК, де визначено що у громадян право власності на земельні ділянки виникає на підставі договорів купівлі-продажу, ренти, дарування. Право продажу, земельної ділянки належить виключно власнику.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_1 житловий будинок, інші споруди, що розташовані на земельній ділянці позивача, а також придбав сусідню земельну ділянку на якій вже були розташовані інші будівлі та споруди.

Відповідно до п. 3 ст. 132 ЗК України та п. 3-4 ст. 334 ЦК України з моменту державної реєстрації нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки, у позивача виникло право власності, зміст якого становлять правомочність володіння, користування, розпоряджання земельною ділянкою.

Відповідно до п. 1 ст. 126 ЗК України державний акт є єдиним документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 193 ЗК України державний земельний кадастр це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює про цедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце роз ташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, кла сифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів.

Документом у земельно-кадастрових інформаційних відносинах визнається пере дбачена законом матеріальна форма одержання, зберігання, використання і поширення інформації шляхом фіксації її на папері, або на іншому но сієві. Опис та індивідуалізація кожної земельної ділянки дозволяє виокремити одну земельну ділянку серед інших, здійс нити її якісну та економічну оцінку, присвоїти кожній земе льній ділянці кадастровий номер. До земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні й цифрові), схеми, гра фіки, текстові та інші матеріали, які містять зазначені відо мості (п. 7 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 1993 р. № 15).

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Позивачем даного позову має бути власник, а відповідачем лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Як встановлено судом під час розгляду даної цивільної справи право власності позивача на земельну ділянку продовжує порушуватись, оскільки він позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своєю землею. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися державою.

Відповідно до ст. 212 ЗК України, у разі самовільно го зайняття землі застосовується цивільно-правова реститу ція і самовільно зайнята ділянка повертається його законно му власнику, без відшкодування витрат, здійснених за час незаконного ко ристування. Особи винні в самовільному зайнятті земель, зобов`язані самос тійно (за власний рахунок) привести ділянку до стану, при датного для використання, відновити порушені межові знаки, знести самовільно зведені будівлі. В іншому випадку віднов лення порушених прав провадиться примусово за рахунок правопорушника зі стягненням із нього усіх понесених при цьому витрат.

Поняття самовільного зайняття земельних ділянок визначено в ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель`як будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ`власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК. Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

Відповідно до п.п. 4, 5, 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦПК України (про правовий режим самочинного будівництва) при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК статтею 103 ЗК.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що самовільне зайняття ОСОБА_3 земельної ділянки, яка знаходиться у власності позивача є достатньою та належною правовою підставою для постановлення рішення про відновлення порушених прав позивача шляхом знесення будівель та споруд.

Розглядаючи даний спір по суті, суд першої інстанції вірно визначив характер та природу спірних правовідносин.

Доводи апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що домоволодіння ОСОБА_3 відноситься до самовільного, колегія суддів відхиляє за недоведеністю.

Зокрема, актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 03 липня 2017 року ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області підтверджено факт самовільного зайняття земельних ділянок /т.6 а.с. 176-177/.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Крім того, зі змісту апеляційної скарги третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_1 вбачається, що його права та законні інтереси нічим не порушені. Апелянт не навів жодного доводу, яким чином оскаржуваним рішенням вирішено питання або встановлені додаткові обов`язки для нього.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2012 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров