ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3844/19 Справа № 201/3982/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача банківських послуг, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача банківських послуг .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача банківських послуг, - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року по справі №201/3882/18 та стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на корить ОСОБА_1 103573,34 грн.

У відзиві Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.12.2012 року між сторонами по справі було укладено угоду №SAMDN8596, згідно якої ОСОБА_1 отримала банківську Карту Універсальну GOLD НОМЕР_1 .

При підписанні угоди ОСОБА_1 повідомила банку її фінансовий номер телефону НОМЕР_2 , з якого банк повинен був примати від неї інформацію.

Відповідно до виписки по карті НОМЕР_1 ОСОБА_3 , 20.03.2018 року по ній було проведено 2 операції на суму 60 600,00 грн. та 50 003,00 грн.

Спірні операції були здійснені о 14:08:57 та 14:22:44 відповідно з використанням програми Приват24: 1) перший платіж здійснений на карту НОМЕР_6 в ПАТ КБ «ПриватБанк» (отримувач - ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_7);2) другий платіж був здійснений на рахунок в іншому банку - ПАТ "А-Банк" (в призначенні зазначено: поповнення карти НОМЕР_8, ОСОБА_4).

відповідно до ч.1 Постанови НБУ «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05.11.2014р. № 705: авторизація - це процедура отримання дозволу на проведення операції з використанням електронного платіжного засобу; код авторизації - набір цифр або букв і цифр, який формується і надається емітентом або юридичною особою - учасником платіжної системи, яка діє за його дорученням, за результатами авторизації.

Згідно із вимогами чинного законодавства, кожна транзакція в Приват24 забезпечена захистом від шахрайських дій, а саме проходження клієнтом авторизації, тобто введення реквізитів карти, які дають можливість ідентифікувати клієнта та картковий рахунок та додаткове підтвердження операції шляхом введення одноразового ОТП-паролю (коду авторизації), який надсилається банком на мобільний телефон клієнта, який зареєстрований ним в банківській системі (фінансовий телефон).

З матеріалів справи вбачається, що 20.03.2018 року о 13:34 була проведена процедура зміни паролю ОСОБА_1 в Приват24, ця операція підтверджувалася зміною ПІН по смс і ОТП на зміну паролю / логіну в Приват24.

В обгрутнування своїх позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що оператор Vodafon на її запит повідомив, що 20.03.2018р. до відділення Vodafon звернулася людина з проханням перевипустити їй SIM-карту з номером телефону - НОМЕР_9 . Даній особі було видано нову SIM-карту з належним позивачці номером телефону НОМЕР_9 . Позивач в позові звертає увагу, що вона не зверталася до відділення Vodafon з метою перевипустити SIM-карту, інша особа за її проханню також не зверталася, а отже, SIM-карта з належним їй номером була видана невідомій особі без її відома та згоди.

Тобто відбулося в даному випадку наступне: 1) перевипуск SIM-карти; 2) зміна ПІН по смс (необхідно фізично володіти номером і знати останні 4 цифри карти); 3) процедура зміни пароля Приват24 (підтвердження ПІН та ОТП); 4) вхід в акаунт Приват24 (введення статичного пароля); 5) здійснення платежів.

Таким чином, підставою заподіяння шкоди ОСОБА_1 стало використання дублікату SIM-карти шахраями.

Також ОСОБА_1 зазначила, що 20.03.2018 року вона зверталася на гарячу лінію 3700, однак час нею не зазначається.

Відповідно до програмних комплексів ПАТ КБ «ПриватБанк» час дзвінків позивача: 2018-03-20 15:03 :25 НОМЕР_5 ; 2018-03-20 15:08: 51 НОМЕР_5 ; 2018-03-20 15:31: 20 НОМЕР_5 ; 2018-03-20 15:57:06 НОМЕР_5 ; 2018-03-20 16:45:45 НОМЕР_5 ; 2018-03-20 17:14:03 НОМЕР_10 ; 2018-03-20 18: 32 : 01 НОМЕР_11 .

Як вбачається з наданих банком записів розмов працівників банку з ОСОБА_1 встановлено, що твердження позивача про те, що "працівники банку запевняли її, що оскільки кредитна карта знаходиться у неї на руках, то жодна особа без її відома та дозволу нічого зробити не зможе, для чого проведені відповідні дії зі сторони банку, а також запевнили її в тому, що необхідності блокування її карти немає", не відповідає дійсності.

В першому своєму зверненні ОСОБА_1 повідомила, що в неї заблокований фінансовий номер та запитала, чи необхідно їй блокувати карту. Оператор повідомив, що це може свідчити про шахрайські дії, та в разі підозри щодо розповсюдження її персональних даних, карту необхідно заблокувати. Далі на запитання, чи можна ініціювати операції по карті, оператор повідомив, що задля здійснення операцій використовується лише фінансовий номер, в разі блокування карти, задля ініціювання операцій необхідно закріпити новий фінансовий номер. Оператор детально пояснив, як необхідно змінити фінансовий номер. Наприкінці розмови оператор ще раз запитав, чи бажає ОСОБА_1 заблокувати карту. Оператор ще раз наголосив на тому, що і вхід в Приват24 можливий лише за допомогою фінансового номера. Однак позивач подякувала, та блокувати карту не стала.

Карту ОСОБА_1 було заблоковано за її зверненням 20.03.2018 року о 15:12:22 тобто, всі дзвінки на гарячу лінію 3700 вона здійснила вже після того, як грошові кошти були переведені.

На офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» розміщено «Умови та правила здійснення банківських послуг», цей документ є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку.

06.10.2016 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначена анкета містить наступне: «Я згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між мною і банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з Умовами та правилами. Я зобов`язуюсь виконувати вимоги Умов і правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку».

Згідно з п. 1.1.5.29 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ платіжною системою, в разі якщо його дії або бездіяльність призвели до втрати електронного платіжного засобу, розголошенню ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію.

Крім того, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, до яких приєднався позивач, підписавши Анкету-заяву, встановлено наступне:

1.1.2.1.21 Обов`язки клієнта: негайно повідомляти банк шляхом дзвінка до колцентру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома клієнту про втрату/викрадення карти, стікеру PayPass, SIM-карти мобільного телефону, несанкціоновані транзакції по його рахунках (а також по рахунках 3-іх осіб).

1.1.5.5 Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, відправленому в SMS - повідомленні ПіН - коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobileBanking або проведених клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку під час використання цих каналів.

1.1.5.13. Клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки / рахунку / на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг.

2.1.4.7. Клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі якщо його дії або бездіяльності призвели до втрати електронного платіжного засобу, розголошенню ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію.

Відповідно до п.п. 5,6,9 розділу 6 постанови Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» визначено, що користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо укладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовано положеннями глави 72 ЦК України.

Згідно із ч.ч.1,3 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч.3 ст.1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За приписами ст. 21.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача (п. 1.35 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Одним із видів розрахункових документів є платіжне доручення, що містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача (ст. 1.30, ст. 22.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги - доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. При використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання (ст. ст. 22.3, 22.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту (ст. 22.9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (ст. 30.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Відповідно до п. 23.1 Закону платіжне доручення може бути відкликане ініціатором переказу в будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання.

Відповідно до п. 23.4 Закону ініціатор до настання дати валютування може відкликати кошти, які до зарахування їх на рахунок отримувача або видачі в готівковій формі обліковуються в банку, що обслуговує отримувача.

Документ на відкликання коштів ініціатор подає до свого банку, який того самого дня надає банку отримувача вказівку про повернення коштів.

Банк отримувача в день одержання вказівки повертає кошти за реквізитами, зазначеними в ній, якщо на час надходження такої вказівки вони не зараховані на рахунок отримувача, та повідомляє отримувача про відкликання коштів ініціатором.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до банку вже після настання дати валютування, тобто після зарахування їх на рахунок отримувачів.

Відповідно до положень ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті від 21 січня 2004 року №22 або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції (ч. 1.7 Інструкції).

Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті від 21 січня 2004 року №22 з моменту зарахування спірних сум на рахунки, отримувачі набули право власності на ці грошові кошти.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав споживача банківських послуг, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" є неналежним відповідачем в даних спірних правовідносинах.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно до ст.1212 ЦК України вбачається, що саме отримувачі коштів є зобов`язаними особами перед позивачем, а не банк.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича