Житомирський апеляційний суд
Категорія 55 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

за участю секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/16238/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом мотивуючи його тим, що 28.04.2015 був прийнятий на посаду аналітика з питань фінансової та економічної безпеки в управління Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» (далі ДП «Житомирський бронетанковий завод». З 13.02.2017 було переведено на посаду начальника відділу безпеки підприємства. Наказом від 29.10.2018 №345-ОС його було звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату. Зазначав, що звільнення є незаконним, оскільки на підприємстві фактично не відбулося скорочення чисельності або штату працівників, так як з моменту повідомлення про наступне вивільнення і до моменту звернення до суду відповідач здійснював набір нових працівників на роботу. Крім того, усі працівники, які були попередженні про звільнення у зв`язку із скороченням, окрім позивача та заступника директора з питань безпеки, були працевлаштовані роботодавцем на ті ж посади, які раніше займали, оскільки скорочення не проводилося, а були змінені назви окремих посад. Відтак, просив визнати незаконним наказ №345-ОС від 29.10.2018 та скасувати його. Поновити на посаді начальника відділу безпеки з 29.10.2018, стягнути із відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2018 по день фактичного поновлення на посаді та 17 160 грн моральної шкоди.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та вважає, що воно ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. А тому, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки на якій підставі відповідач попереджав працівника про звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, якщо посада начальник відділу безпеки підприємства не скорочувалася, а змінювалася лише її назва на начальник служби економічної безпеки. Це підтверджує факт того, що на підприємстві не проводилося скорочення штату, а була зміна істотних умов праці.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що у ДП «Житомирський бронетанковий завод» відбулося скорочення чисельності та штату працівників, ОСОБА_1 було попереджено у встановлений ч.1 ст.492 КЗпП України строк, а останній у свою чергу відмовився від переведення на вакантну посаду начальника служби економічної безпеки ДП «Житомирський бронетанковий завод», інші посади на підприємстві, які б відповідали його кваліфікації та досвіду роботи були відсутні. Відтак, при звільненні позивача, роботодавцем було дотримано норми трудового законодавства.

Зазначені висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам матеріального і процесуального права та зроблені при неповному з`ясуванні всіх обставин справи.

Судом встановлено, що з 28.04.2015 ОСОБА_1 працював у ДП «Житомирський бронетанковий завод» на посаді начальника відділу безпеки.

Наказом ДП «Житомирський бронетанковий завод» від 07 липня 2018 року № 213-ОД «Про проведення організаційно-штатних заходів по скороченню чисельності і штату працівників» з 10 жовтня 2018 року скорочено штатну одиницю начальника відділу безпеки.

З матеріалів справи вбачається, що 07 серпня 2018 року позивачу вручено попередження, про наступне звільнення та відсутність вакантних посад.

26 вересня 2018 року ОСОБА_1 вручено пропозицію, в якій позивачу запропоновано посаду начальника служби економічної безпеки (на умовах строкового трудового договору терміном на 3 місяці).

Від запропонованої посади позивач відмовився, після чого наказом від 29 жовтня 2018 року № 345 -ОС позивача було звільнено з роботи за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням у зв`язку із скороченням штату, суди мають з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або ж власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частинами 1,3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

З копії диплома НОМЕР_1 виданого Житомирським державним технологічним університетом 05 червня 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 в 2012 році закінчив цей навчальний заклад і отримав вищу освіту за спеціальністю «Автомобілі і автомобільне господарство» та здобув кваліфікацію інженера-механіка.

Згідно довідки Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» «02/1437 від 11 квітня 2019 року станом на 29 жовтня 2018 року на підприємстві була вакантна 21 посада. Серед них були робочі посади, а саме водій електровізка відділу ремонтно-будівельних робіт, слюсар з ремонту бойових та спеціальних машин цеху №1 (92 од.), слюсар-електрик з ремонту електрообладнання бойових та спеціальних машин цеху №1, наповнювач балонів цеху №1, маляр цеху №1, випробувач двигунів цеху №2, маляр цеху №3 (2 од.), слюсар з механоскладальних робіт цеху №3 (4 од.), слюсар з механоскладальних робіт цеху №5, токар-розточувальник цеху №5, фрезерувальник цеху №5.

Відповідач хоча і своєчасно повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи, що наказ від 29 жовтня 2018 року №345-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу безпеки у зв`язку зі скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України є незаконним, він підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на раніше займаній посаді.

За змістом частин першої, другої ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 був звільнений без законної підстави, а тому він підлягає поновленню на роботі, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 ( далі - Постанова).

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018-2019 рік та з врахуванням ст.235 КЗпП України середній заробіток позивача має бути розрахований за 132 робочих дні вимушеного прогулу.

Згідно п.в ст.4 Постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових).

З довідки Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» №29 від 10 травня 2019 року вбачається, що за серпень та вересень 2018 року ОСОБА_1 виплачена заробітна плата в сумі 33 718 грн 30 коп. Із цієї суми підлягає виключенню оплата за відрядження в сумі 920 грн 08 коп. ( 33 718 грн 39 коп. - 920 грн 08 коп = 32 798 грн 31 коп.).

Кількість робочих днів в серпні 2018 року становила - 22, у вересні 20.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 780 грн 91 коп. ( 32 798 грн 31 коп. : 42 ).

Таким чином при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного розрахунку: 132 (кількість робочих днів за період вимушеного прогулу) х 780 грн 91 коп. (середньоденний заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню) = 103 082 грн 12 коп.

У зв`язку із тим, що звільнення позивача відбулось з порушення вимог трудового законодавства, що безперечно заподіяло йому душевні страждання, обгрунтованою є його вимога про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз`ясненнями, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених внаслідок цього змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями заподіювача.

Незаконне звільнення з роботи вплинуло на емоційний стан позивача, призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, його моральних страждань, переживань, стресу, необхідності останнього у прикладенні додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, суд ураховує вищенаведені обставини, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає обгрунтованим розміром такого відшкодування в сумі 5 000 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про поновлення на роботі на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір в сумі 704 грн 80 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди 2 114 грн 40 коп. ( 1057 грн + 1057 грн) підлягають стягнення з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ № 345-ОС від 29 жовтня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу безпеки.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу безпеки Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» з 29 жовтня 2018 року.

Стягнути з Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 103 082 грн 12 коп. ( сума визначена без утримання податку та інших платежів) та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» на користь ОСОБА_1 2 114 грн 40 коп. судових витрат.

Стягнути з Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» на користь держави 704 грн 80 коп. судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі та виплати середньої місячної зарплати в межах одного місяця допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 10 травня 2019 року.

Головуючий

Судді