КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника скаржника ОСОБА_1,

представника

ВПВР Управління

ДВС ГТУЮ у м. Києві Дармограй М.В.,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року про закриття провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 на рішення виконуючого обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Романа Васильовича, заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогазобладнання», ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив скасувати постанову № 65 від 19.10.2018 виконуючого обов`язки директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р.В., за результатами перевірки законності виконавчого провадження № 47045310 в частині визнання передчасною та такою, що підлягає скасуванню постанова державного виконавця Відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві Шабанова В.В. від 24.05.2018 про заміну сторони у виконавчому провадженні.

В обґрунтування вимог скарги зазначав, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2018 задоволено його заяву про заміну стягувача у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ТОВ «Нафтогазобладнання», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

24.05.2018 на підставі указаної ухвали суду державним виконавцем винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження (стягувача) з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на ОСОБА_3 .

Оскаржуваною постановою виконуючого обов`язки директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р.В., за результатами перевірки законності виконавчого провадження № 47045310, дії державного виконавця визнано такими, що вчинені з порушенням вимог частини 2 статей 13, 18, 48, 52 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 12 розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 та зобов`язано заступника начальника управління - начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у м. Києві - Подоляко І.А. провести дії, передбачені абзацами 2, 3 частини 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

У вказаній постанові в.о. директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименко Р.В. зазначає, що оскільки ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2018 набрала чинності 30.08.2018, то постанова державного виконавця про заміну сторони виконавчого провадження від 24.05.2018 винесена передчасно, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Вважає, що висновки викладені в оскаржуваній постанові не узгоджуються з вимогам процесуального законодавства, а відтак вона підлягає скасуванню (а.с.1-4).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.10.2018 відкрито провадження у справі (а.с.14).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.02.2019 провадження у справі закрито (а.с.88,89).

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вказує, що у даному судовому спорі прямо вбачається, що дії виконуючого обов`язки директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р.В., як суб`єкта владних повноважень, прямо спрямовані на зміну права фізичної особи - ОСОБА_3 на стягнення заборгованості згідно виконавчого листа, зокрема, на порядок заміни сторони у виконавчому провадженні.

Отже, оскаржуваним рішенням в.о. директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р.В. порушено право ОСОБА_3, а тому в даному випадку спір не є публічно-правовим і скарга підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 11.02.2019 року є незаконною та такою, що суперечить нормам процесуального законодавства України та практиці Верховного суду України (а.с.113-115).

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 13.03.2019 (а.с.95,96).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15.03.2019 справу повернуто до суду першої інстанції для усунення недоліків у її оформленні (а.с.97,98).

27.03.2019 справа повторно надійшла до суду апеляційної інстанції (а.с.102,103).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28.03.2019 апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення виявлених недоліків апеляційної скарги (а.с.104-106).

09.04.2019 до суду апеляційної інстанції надійшла заява скаржника про усунення недоліків апеляційної скарги (а.с.110-116).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11.04.2019 відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.117-118).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18.04.2019 справу призначено до апеляційного розгляду на 14.05.2019 (а.с.120,121).

У судовому засіданні представник скаржника підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві та заінтересована особа ОСОБА_2 , який водночас є керівником ТОВ «Нафтогазобладнання» у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю та просили ухвалу суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відтак суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції погоджується з указаним висновком суду, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2018 задоволено заяву ОСОБА_3 про заміну стягувача у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ТОВ «Нафтогазобладнання», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

24.05.2018 на підставі указаної ухвали суду державним виконавцем винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження (стягувача) з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на ОСОБА_3 .

Оскаржуваною постановою виконуючого обов`язки директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р.В., за результатами перевірки законності виконавчого провадження № 47045310, дії державного виконавця визнано такими, що вчинені з порушенням вимог частини 2 статей 13, 18, 48, 52 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 12 розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 та зобов`язано заступника начальника управління - начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у м. Києві - Подоляко І.А. провести дії, передбачені абзацами 2, 3 частини 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

У вказаній постанові в.о. директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименко Р.В. зазначає, що оскільки ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2018 набрала чинності 30.08.2018, то постанова державного виконавця про заміну сторони виконавчого провадження від 24.05.2018 винесена передчасно, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Частиною 2 ст. 74 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Означене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 06.06.2018 № 127/9870/16-ц.

З огляду на викладене та враховуючи, що оскаржувана постанова винесена суб`єктом владних повноважень - в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (керівником) не в рамках виконавчого провадження № 47045310, а у порядку нагляду та контролю за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю, та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями, суд апеляційної інстанції вважає цілком правомірним висновок суду першої інстанції про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і відноситься до юрисдикції адміністративних судів у відповідності до положень Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням означеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах закону. При цьому слід зазначити, що керівник органу державної виконавчої служби, який діяв у межах наданих йому законом повноважень, здійснивши перевірку дій державного виконавця, визнав їх такими, що вчинені з порушенням вимог частини 2 статей 13, 18, 48, 52 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 12 розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 та лише зобов`язав заступника начальника управління - начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у м. Києві - Подоляко І.А. провести дії, передбачені абзацами 2, 3 частини 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», тобто не приймав власного рішення щодо скасування процесуальних документів винесених державним виконавцем у межах виконавчого провадження.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування ухвали суду, у справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року про закриття провадження у справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст ухвали складений 16 травня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська