Справа № 161/8039/18 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С.
Провадження № 22-ц/802/446/19 Категорія: 26 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Киці С.І., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенції з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 серпня 2015 року між ТзОВ " Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №510831891. 14 липня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір відступлення прав вимоги №20170714, відповідно до якого, до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги за згаданим Кредитним договором.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 59 514,54 гривень.

Просить стягнути з ОСОБА_1 в користь ТзОВ «Фінансова «Фінансова компанія «Європейська агенції з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором у розмірі 59 514,54 гривень, з яких: заборгованість за основною суму боргу - 13832,14 гривень; заборгованість по відсотках - 2454,59 гривень, суми заборгованості за платою за управління кредитом - 24039,81 гривень та 19 188 грн. за пенею.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2019 року позов в даній справі задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія « Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором позики в розмірі 42 326, 54 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати в частині визначення суми заборгованості та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким зменшити суму заборгованості до 13831, 14 гривень.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенції з повернення боргів» просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову в даній справі відмовити.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови кредитного договору в наслідок чого у нього виникла заборгованість, яка складається з 13832,14 грн. - тіло кредиту, 2454,59 грн. - заборгованість за відсотками, 24039, 81 грн. заборгованість за платою за управлінням кредитом. Судом першої інстанції зменшено розмір пені відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України до 2000 грн.

Такі висновки суду є помилковими та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З матеріалів справи вбачається, що 27 серпня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір за №510831891.

Даний договір був укладений у формі заяви про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ "ФК "ЦФР" ( а.с 4-5).

З заяви № 51083891 від 27 серпня 2015 року на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФК» вбачається, що сторони погодили, що сума кредиту, яка надається відповідачу ОСОБА_1 становить 38376,00 грн. зі строком повернення у 48 місяців, початковий процент становить 2% - 520 гривень, яку банк відразу перераховує на погашення кредиту, щомісячні проценти 3,09% від суми кредиту згідно з графіком платежів, річні проценти 10, 49% від суми боргу.

Відповідно до п. 3 Заяви № 51083891 від 27 серпня 2015 року перераховано переказ до запитання на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 26000 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 164552747 від 27 серпня 2015 року ( а.с. 8-9) .

Факт отримання кредитних коштів в розмірі 26000 гривень ОСОБА_1 не заперечувався.

Тим же пунктом передбачено, що ОСОБА_1 доручив ТОВ "ФК "ЦФР" перерахувати, за рахунок отримуваного ним кредиту 11856, 00 гривень на користь ПАТ «Страхова компанія «ТАС», як оплату страхового платежу за договором страхування № 510831891-С від 27/08/2015 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Факторинг є одним із випадків відступлення права вимоги (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

14 липня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір відступлення прав вимоги №20170714, відповідно до умов якого, на умовах, встановлених цим Договором, Кредитор передає (відступає) Новому Кредиторові за плату, а Новий Кредитор приймає належні Кредиторові права грошової вимоги (права Вимоги) до Боржників за Кредитними Договорами вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між Кредитором і Боржниками (Портфель Заборгованості).

Відповідно до Реєстру Боржників до Договору відступлення права вимоги №20170714 від 14 липня 2017 року, ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» набуло право вимоги до ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував, що відповідачем порушено умови Кредитного договору в частині погашення основної заборгованості, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за основною сумою боргу - 13832,14 гривень; заборгованість за відсотками - 2454,59 гривень; сума заборгованості за платою за управління кредитом - 24039,81 грн., що підлягає стягненню з відповідача, оскільки розмір заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості за Кредитним договором № 510831891 від 27.08.2015 року.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору 05 жовтня 2015 року сплатив суму заборгованості за кредитом в розмірі 2171, 00 грн, 09 жовтня 2015 року - 10000 грн., 15500 грн. ( а.с. 43). що в свою чергу становить 27 671 грн. сплачених коштів ОСОБА_1 за кредитним договором № 51083891 від 27 серпня 2015 року.

Таким чином отримавши суму позики в розмірі 26000 грн., відповідачем через два місяці погашено повністю суму заборгованості та сплачено нараховані відсотки у повному обсязі.

Відтак слід дійти висновку про повне та дострокове виконання ОСОБА_1 взятих на себе за договором зобов`язань, що стосуються суми отриманих коштів та нарахованих за їх користування відсотків.

Матеріали справи не містять доказів про те, що доручивши ТОВ "ФК "ЦФР" перерахувати ПАТ "Страхова компанія "ТАС" 11856 грн., як оплату страхового платежу за договором страхування, таке доручення було виконано.

Відсутність доказів про перерахування ПАТ "Страхова компанія "ТАС" 11856 грн. позбавляє суд можливості констатувати про обов`язок ОСОБА_1 щодо повернення даних коштів кредитору.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 вказував, що йому нічого не було відомо про страхові суми, які перераховувались за укладеним ним договором, а відтак він вважав, що має повернути кошти , які ним отримані в розмірі 26000 гривень.

Також слід зазначити, що позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався та долучив до позовної заяви Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФК» в редакції 30 березня 2015 року, однак як вбачається з Умов вони не підписані відповідачем, а тому не підтверджено що останньому достеменно було відомо про такі Умови під час підписання заяви.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 ствердив, що на момент підписання заяви на отримання кредиту він не був ознайомлений з відповідними Умовами і такі були відсутні на офіційному сайті кредитора.

Також колегія суддів зазначає про безпідставність вимог позивача про стягнення боргу за управління кредитом в розмірі 24039,81 грн.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість вимог позивача щодо наявності у ОСОБА_1 не виконаних зобов`язань за кредитним договором.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення, а апеляційна скарга до часткового задоволення, оскільки відповідач просив зменшити суму заборгованості до 13831,14 гривень.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенції з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді