Єдиний унікальний номер судової справи №468/935/18-ц
Провадження №22-ц/812/692/19
Постанова

іменем України

16 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

-відповідача ОСОБА_2 та його представника - Коренко ОСОБА_3 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Янчука С.В., у приміщенні цього суду того ж дня о 08 годині 10 хвилині, повний текст рішення складено 20 лютого 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будинку,

встановила:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

Позов мотивовано тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 1977 року по 16 жовтня 2012 року.

На підставі рішення виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 18 жовтня 1994 року та державного акту про право власності на земельну ділянку від 28 листопада 1994 року на ім`я відповідача, сторони фактично завершили у листопаді 1997 року будівництво двоповерхового житлового будинку з господарськими спорудами.

У листопаді 1997 року за заявою відповідача Баштанським БТІ було проведено первинну інвентаризацію новозбудованого будинку та виявлено відхилення від проекту.

Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 14 березня 1998 року затверджено самовільно збудовані будівництва та зобов`язано Баштанське БТІ зареєструвати самовільно побудовані споруди.

Проте, ОСОБА_2 не зареєстрував будинок в Баштанському БТІ і виїхав на заробітки до Португалії, а повернувшись у 2012 році, лише 21 грудня 2015 року зареєстрував право власності на житловий будинок на своє ім`я.

Посилаючись на те, що будинок збудовано у період шлюбу з відповідачем, та те, що між ними виникла суперечка відносно права власності на будинок і, як їй стало відомо, відповідач має намір подарувати будинок іншій особі, позивач просила задовольнити позов.

У відзиві відповідач ОСОБА_2 проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в позові через пропуск позивачем позовної давності та відсутності підстав для поділу житлового будинку, у зв`язку із не завершенням його будівництва на час розірвання шлюбу. Крім того, зазначав, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки у період шлюбу він передав у власність позивачу інший будинок АДРЕСА_2 .

-2-

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначала, що лише в 2018 році їй стало відомо про намір відповідача скласти заповіт, яким заповісти спірний житловий будинок іншій особі. До того ж, вважала, що дарування їй відповідачем 02 лютого 1994 року на підставі договору дарування Ѕ частини іншого житлового будинку не має правового значення для вирішення цього спору.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 550 грн. 18 коп.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що незважаючи на те, що відповідачем набуто право власності (проведення державної реєстрації права власності) на новостворений житловий будинок після розірвання шлюбу з позивачем, спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки його будівництво (створення майна) здійснювалось в період перебування сторін в шлюбі, при тому, що стороною відповідача не спростовано обставин наявності в даного майна статусу спільного сумісного майна подружжя (враховуючи існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу). А тому суд вважав, що вказане майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках. Також суд першої інстанції встановивши те, що позивачу про факт порушення її права власності на будинок із вказаних нею підстав стало відомо у 2018 році дійшов висновку, що саме з цього моменту у позивача почався перебіг позовної давності у три роки.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що дарування відповідачем частини іншого будинку не має правового значення для вирішення спору між сторонами з приводу поділу спірного житлового будинку.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 вказував на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що всі документи про які йде мова в рішенні суду першої інстанції стосуються не спірного житлового будинку, а житлового будинку по АДРЕСА_2 . Тому вважав помилковим висновок суду про те, що спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя через це може бути поділений між ними. Також зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку та проігнорував його заяви про застосування позовної давності, оскільки спір між сторонами виник у 2012 році, коли будинок був ще недобудований, не введений в експлуатацію та ніякого заповіту він не мав наміру складати, що є лише вигадками позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, а також підтвердження відповідачем у судовому засіданні факту його звернення до нотаріусів для складання договору дарування будинку, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судом установлено і таке вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 1977 року, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 16 жовтня 2012 року розірвано про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис № 25 від 16 жовтня 2012 року (а.с.3).

-3-

Відповідно до рішення виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 18 жовтня 1994 року № 57 та державного акту про право власності на земельну ділянку за № 345 від 28 листопада 1994 року, дозволу на виконання будівельних робіт, будівельного паспорту 1994 року, плану забудови земельної ділянки площею 990 кв.м., ОСОБА_2 було дозволено будівництво нового двоповерхового житлового будинку загальною площею 254, 65 кв.м, житловою 119,52 кв.м., сараю 36, 0 кв.м., туалету АДРЕСА_3 , з початком будівельних робіт жовтень 1994 року та закінченням будівництва жовтень 1997 року (а.с.3-6).

Після закінчення будівництва будинку, ІНФОРМАЦІЯ_1 листопада 1997 року ОСОБА_2 звернувся до Баштанського бюро технічної інвентаризації із замовленням про проведення первинної інвентаризації жилого будинку, що розташований в АДРЕСА_1 (а.с.9).

Згідно сводного акту, схематичного плану та довідки Баштанського бюро технічної інвентаризації від 25 лютого 1998 року № 78 житловий будинок по АДРЕСА_1 , збудований у 1997 році з найменуваннями побудов і споруд складається з житлового будинку з мансардою літ. А-1, тамбура а-1, сарая Б-1, вбиральні Г-1, спорудами №2,І. Відповідно до експлуатації внутрішніх площ до плану житлового будинку літ А-2 по вул АДРЕСА_1 34, що складена 24 лютого 1998 року, площа частин приміщень складає 230,9 кв.м., жила 77,4 кв.м. (а.с.12-13).

При цьому при проведені інвентаризації було виявлено самовільно побудовані тамбур а-1 3.20х2.0, вбиральня Г-1 4.20 х 2.0., встановлено відхилення від проекту: сарай по проекту 6,0х6.0, фактично 6.60х6.80, відхилення від проекту жилого будинку А-1, чим зменшена жила площа на 42,1 кв.м., загальна на 129, 4 кв.м (а.с.7-8, 16-18).

Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 24 березня 1998 року №53 затверджено зазначені самовільно збудовані будівництва, відхилення від проектів домоволодіння ОСОБА_2 та зобов`язано Баштанське БТІ зареєструвати самовільно побудовані споруди (а.с.15). Ці обставини сторони визнали.

04 квітня 2000 року архітектором міста надано дозвіл ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому № 53 від 24 березня 1998 року оформити правоустановчі документи (внести зміни в матеріали інвентаризації) на самовільно збудовані споруди: тамбур 4,20 х 2,0 м, убиральню 1, 35 х 2,0, сарай 6,60х6,80 відхилення від проекту (а.с.14).

З пояснень сторін в суді апеляційної інстанції слідує, що ОСОБА_2 не зареєстрував будинок в Баштанському БТІ і виїхав на заробітки до іншої країни. З 2002 року до 2012 року позивач з донькою проживали в спірному будинку.

Після розірвання шлюбу сторін, 21 грудня 2015 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 230,9 кв. м, житловою площею 77,4 кв.м. (а.с.19).

Відповідно до доданого відповідачем до апеляційної скарги технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 від 07 липня 2015 року до складу будинку входить: житловий будинок (літ. А-2), сарай Б-1, вбиральня Г-1, душова В-1, 1994 року побудови, огорожі №2,3,4,5,6,7, замощення №1 (а.с.111).

Згідно зі статтею 22 КпШС України, у редакції, чинній на момент початку та закінчення будівельних робіт, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

-4-

Аналогічні положення містить стаття 60 СК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Матеріалами справи узгоджується, що спірний житловий будинок літ. А-2 разом із прибудовами тамбуром а-1, сараєм Б-1, вбиральнею Г-1, спорудами №2,І був побудований відповідачем у 1997 році, тобто в період шлюбу сторін, відтак є їх спільною сумісною власністю.

Позивачем доведено належними та допустимими доказами створення колишнім подружжя в період шлюбу спільної сумісної власності. І такий висновок суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, які висловлені у постановах від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Судом установлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 використовувався позивачем, відповідач ОСОБА_2 , на якого оформлено земельну ділянку та дозвільні документи на будівництво будинку, до реєстраційної служби для вирішення питання реєстрації спірного нерухомого майна до 2015 року не звертається, ухилявся від вчинення дій, направлених на оформлення свідоцтва про право власності.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, належно оцінивши зібрані докази, повно та всебічно дослідивши обставини, щодо яких виник спір, дійшов до обґрунтованого висновку, що житловий будинок, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , набутий сторонами під час шлюбу, джерелом його створення є спільні кошти подружжя, є об`єктом права їх спільно сумісної власності, а тому підлягає поділу між ними у рівних частках. Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на законі та

-5-

узгоджуються з матеріалами справи. Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, ОСОБА_2 не надано.

При цьому отримання відповідачем 21 грудня 2015 року свідоцтва про право власності на нерухоме майно, 16 жовтня 2015 року декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а 26 грудня 2012 року державного акту на право власності на земельну ділянку висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливає на правовий режим вказаного жилого будинку, будівництво якого було закінчено у 1997 році. При цьому порушень судом норм міжнародного права не встановлено.

До того ж, матеріали справи містять документи про будівництво спірного будинку, які суд першої інстанції повно дослідив та надав належну правову оцінку. Тому посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що всі документи про які йде мова в рішенні суду першої інстанції стосуються не спірного житлового будинку, а житлового будинку по АДРЕСА_2 , є необґрунтованими. Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір дарування від 02 лютого 1994 року, посвідчений державним нотаріусом Баштанської державної нотаріальної контори та зареєстрований за № АДРЕСА_4 , за яким ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в дар 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , немає правового значення для вирішення даного спору, оскільки цим договором не вирішувалось питання поділу майна подружжя.

Також є правильним висновок суду про те, що позивачем не пропущено позовну давність.

Положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У абзаці 3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Згідно з ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом, оскільки відповідачем не надано доказів іншого, після розірвання шлюбу сторін (жовтень 2012 року) відповідач не заперечував права позивача на

-6-

набутий у період шлюбу будинок, не вимагав його поділу, а тому права позивача не порушувалися.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснила, що за три дні до подачі нею даного позову, тобто 09 липня 2018 року, їй стало відомо про наміри відповідача розпорядитися будинком. У зв`язку з тим, вона звернулася до Баштанського БТІ, де отримала документи додані нею до позову щодо будівництва будинку і подала позов до суду.

ОСОБА_2 пояснив, що за станом свого здоров`я він дійсно звертався для отримання консультацій щодо спірного будинку.

З урахуванням викладеного, суд вірно вважав, що і після розірвання шлюбу спірний будинок не вибув з режиму спільної власності, а спір щодо його поділу виник між сторонами тільки у липні 2018 року, тому саме з 09 липня 2018 року слід вважати, що починається перебіг позовної давності, а тому даний строк позивачем не пропущений.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки правильності висновків суду першої інстанції, які є достатньо аргументованими, не спростовують.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

З урахуванням викладеного апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.