Дата документу 23.04.2019 Справа № 334/4026/17
Запорізький Апеляційний Суд
Єдиний унікальний номер 334/4026/17 Головуючий у 1-й інстанції Гнатюк О.М.
Номер провадження 22-ц/807/296/19 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2018 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Годованний Олексій Віталійович, про визнання удаваним правочину та внаслідок цього недійсним договір купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року до ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом ОСОБА_4, третя особа - Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Годованний О.В., про визнання удаваним правочину та внаслідок цього недійсним договір купівлі - продажу, визнання права власності на квартиру.

Зазначений позов був прийнятий як зустрічний до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстрації та виселенням.

При розгляді справи первісна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_3 ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2018 року була залишена без розгляду.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначав, що він є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

У вересні 2016 року в зв'язку із гострою потребою грошових коштів, звернувся до ОСОБА_4, який дав оголошення в мережі інтернет про надання грошових коштів під відсотки та заставу нерухомого майна.

4 жовтня 2016 року в м. Херсон між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість, що ОСОБА_4 надасть у борг строком на шістдесят місяців грошові кошти в розмірі 2500 доларів США з щомісячною оплатою за користування грошима у сумі 120 доларів США, а у якості забезпечення боргового зобов'язання між ними буде укладено договір купівлі-продажу квартири, який після повернення боргу буде розірваний.

Після досягнення домовленості сторони звернулися до приватного нотаріусу Херсонського міського нотаріального округу Годованного О.В., де було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, а також попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3.

Грошові кошти в розмірі 2500 доларів США позивач отримав в присутності свідків в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Годованного О.В.

Після того, позивач намагався зустрітися зі ОСОБА_4, але останній уникав зустрічі.

В серпні 2017 року ОСОБА_3 стало відомо, що ОСОБА_4 звернувся з позовною заявою до нього про усунення перешкод у користуванні та визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстрації та виселенням.

На підставі вищенаведеного, ОСОБА_3 зазначав, що між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який є удаваною угодою, оскільки фактично приховав вчинений договір застави, укладений в забезпечення боргового зобов'язання.

Просив визнати удаваним правочином та внаслідок цього недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 04.10.2016 року, укладений між ними, засвідченим приватним нотаріусом Херсоньского міського нотаріального округу Годованного О.В., реєстраційний №549; визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_4.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запорізької області від 06 липня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким задовольнити позовні вимоги.

27 вересня 2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу. Зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, просить відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3, рішення залишити без змін.

09 квітня 2019 року від ОСОБА_4 надійшло клопотання про залучення доказів. Зазначено, що в судовому засіданні апеляційної інстанції піднімалося питання щодо того, хто був замовником звіту про оцінку майна спірної квартири. В якості додатка долучені копії першої та другої сторінки Звіту про оцінку майна від 04.10.2016 року квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (т. 2 а.с. 248-249). Разом з тим, колегією суддів не може прийнятий до уваги цей доказ, оскільки він не оформлений належним чином, зокрема копія звіту не завірена, що суперечить ст. ст. 77, 78 ЦПК України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністьобставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не був доведений факт укладення договору купівлі-продажу з метою приховання договору застави в забезпечення повернення позики.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що суд дійшов до них без повного з'ясування суттєвих для справи обставин.

Згідно з частинами 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202 , ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Так, в матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу від 04.10.2016р. укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованним О.В., зареєстрований в реєстрі за №549 (т. 1 а.с. 3-4).

Відповідно до п. 1.1 цього Договору ОСОБА_3 продає, а ОСОБА_4 купує (приймає у власність) двохкімнатну квартиру, загальною площею 47,0 кв.м., житловою площею 29,62 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6.

Пунктом 2.1 вказаного договору встановлено, що продаж вчинено за 84600 грн., які Продавець одержав повністю до підписання цього Договору. У п. 2.2 зазначено, що сума відповідає вартості нерухомого майна згідно Звіту про оцінку майна та Висновку, складеного ТОВ «ПРИВАТ ЮР ГРУП» від 04.10.2016 року.

Пунктом 4.1 Договору купівлі-продажу від 04.10.2016 року передбачено обов'язок зняти з реєстрації себе та інших осіб, зареєстрованих (прописаних) в нерухомому майні, що є предметом цього Договору, та звільнити нерухоме майно для безперешкодного користування з боку покупця на протязі десяти дні з моменту підписання договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що з першою вимогою до ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернувся лише 27 березня 2017 року (т. 2 а.с. 8), тобто майже через пів року, що об'єктивно свідчить про відсутність наміру придбання житла саме для свого проживання ОСОБА_4.

Окрім цього, в матеріалах справи міститься попередній договір, укладений між тими самими сторонами, в той самий день, що й договір купівлі-продажу, та відносно того ж самого нерухомого майна. За умовами цього договору, ОСОБА_4 зобов'язується продати, а ОСОБА_3 зобов'язується купити двохкімнатну квартиру, яка знаходиться адресою: АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 112 ).

Однак, на відміну від оскаржуваного договору купівлі-продажу, пунктом 2 Попереднього договору, вартість квартири встановлена 186220,80 грн., що за курсом НБУ на дату укладання Договору становить 7200 доларів США. Зазначено також, що сума купівлі-продажу нерухомого майна змінюється пропорційно зміні курсу долара США на день підписання основного договору.

Колегія суддів звертає увагу, що дана обставина підтверджує твердження ОСОБА_3 щодо отримання ним у ОСОБА_4 у борг строком на 60 місяців грошових коштів в розмірі 2500 доларів США, з щомісячною оплатою за користування грошима у сумі 120 доларів США, оскільки вартість квартири яка визначена у попередньому договорі дорівнює сумі боргових зобов'язань ОСОБА_3 (60*120 = 7200).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України однією з підстав недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною п'ятою ст. 203 ЦК України.

Відповідно ч. 5 ст. 203 ЦК України однією з необхідних загальних вимог для чинності правочину є те, що правочин мас бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Проте, наявність в матеріалах справи попереднього договору, який свідчить про намір ОСОБА_4 продати спірну квартиру ОСОБА_3 вже за іншою вартістю, викликає у колегії сумнів щодо спрямованості реальних наслідків відчуження квартири ОСОБА_3

Також, про суперечливість пояснень ОСОБА_4 щодо оформлення спірного договору за зазначеною ціною свідчить його твердження у відзиві на апеляційну скаргу щодо укладення попереднього договору. Зокрема, він зазначає, що між сторонами була досягнута домовленість, що ОСОБА_3 робить йому знижку на вартість квартири яку він продає, а ОСОБА_4 у свою чергу зобов'язується продати йому через 4 роки цю квартиру на визначених попереднім договором умовами, у разі якщо ця квартира знадобиться ОСОБА_3 В той же час, ОСОБА_4 стверджує, що квартира не була придбана зі знижкою, оскільки вартість нерухомого майна повністю відповідає сумі, зазначеній у Звіті про оцінку майна, яку він надав до суду апеляційної інстанції, а саме 84600 грн.

Позивачем заперечується замовлення оціночної вартості квартири,так як реального наміру її продажу він не мав.

Вартість квартири зазначена в договорі купівлі - продажу є значно нижчою у порівнянні з цінами на ринку нерухомості для такого виду житла.

Відчужена квартира є єдиним місцем проживання позивача.

Також належними доказами не підтверджена необхідність укладення нотаріально посвідченої угоди саме у м. Херсон,з урахуванням того, що позивач мешкає,та нерухомість розташована у місці Запоріжжі.

Також, в матеріалах справи міститься витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що ОСОБА_4 належить на праві власності значна кількість квартир, що також підтверджує його діяльність про надання коштів у борг (т. 1 а.с. 92-109).

Районним судом безпідставно не взяті до уваги покази допитаного свідка ОСОБА_6,який підтвердив що разом з ОСОБА_3 у жовтні 2016 року вони їздили до м. Херсон з метою отримання останнім у борг від ОСОБА_4 грошових коштів. Йому відомо що було укладено договір іпотеки квартири,наміру продажу її ОСОБА_3 не мав.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не врахував, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, не взяв до уваги юридичні факти, а саме наявність в матеріалах справи попереднього договору, про те, що ОСОБА_4 зобов'язується продати квартиру ОСОБА_3, проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі значний період після укладання договору, хоча ним і встановлено обов'язок звільнити квартири протягом десяти днів з моменту укладання договору; неможливість надання позивачем доказів укладення договору позики на який він посилається, оскільки борговий документ до повного виконання зобов'язання знаходиться у кредитора.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення районного суду необхідно скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Керуючись ст. ст. 376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2018 року по цій справі - скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Годованний Олексій Віталійович, про визнання удаваним правочину та внаслідок цього недійсним договір купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру - задовольнити.

Визнати удаваним правочин та внаслідок цього недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 жовтня 2016 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, засвідчений приватним нотаріусом Херсонкього міського нотаріального округу Годованним Олексієм Віталійовичем, реєстраційний № 549.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 06 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: