ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» червня 2019 року

м. Харків

справа № 643/15512/15-ц

провадження № 22ц/818/2573/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «ПриватБанк», представник позивача - Левицька А.В.,

відповідач - ОСОБА_1 , представник відповідача - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року в складі судді Букреєвої І.А.

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № НАН2GІ від 28 березня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 191 900,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 березня 2018 року.

Зазначив, що згідно заяви ОСОБА_1 кредитний договір переведено з валюти «гривня» у валюту «долар США», та розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 40 935,41 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Вказав, що згідно умов договору погашення заборгованості, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, інших витрат, здійснюється щомісячними платежами. У випадку порушення зобов`язань за договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Зазначив, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, однак відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 04 серпня 2015 року має заборгованість перед банком в розмірі 25 201,82 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом - 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом -1737,17 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом - 360,40 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 304,86 доларів США; а також із штрафів відповідно до договору - 11,52 доларів США (фіксована частина), 1199,54 доларів США штраф (процентна складова).

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 25 201,82 доларів США, що за курсом 21,71 відповідно до службового розпорядження НБУ від 04 серпня 2015 року складає 547 131,60 грн. за кредитним договором НАН2GІ від 28 березня 2008 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № НАН2G6 від 28 березня 2008 року станом на 04 серпня 2015 року в загальному розмірі 520 839,40 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1737,17 доларів США; заборгованості за комісією за користуванням кредитом у розмірі 360,40 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 304,86 доларів США, а разом 23 990,76 доларів США, що за курсом 21,71 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 04 серпня 2015 року складає 520 839,40 грн.; в задоволенні позову про стягнення фіксованої частини штрафу в розмірі 11,52 доларів США та процентної складової штрафу в розмірі 1199, 54 доларів США - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку сплачену суму судового збору в розмірі 3 654,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову банку в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що банком порушено встановлений договором порядок дострокового стягнення заборгованості; що позивачем не доведена сума заборгованості, оскільки відсутні будь-які первинні бухгалтерські документи, виписки з рахунків, а наданий розрахунок заборгованості не містить детального розпису виникнення кожної суми боргу за кредитом та процентами, не відображає погашення кредиту; що в оскаржуваному рішенні суду викладено лише доводи позивача, що є порушенням принципу рівності учасників справи.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія в цій частині, мотивовано тим, що відповідач має перед банком заборгованість за кредитним договором, яка обґрунтована належним чином, та підлягає стягненню з неї на користь позивача, окрім штрафів, нарахування яких разом з пенею за одне і те саме правопорушення призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності.

Проте, судова колегія не погоджується з розміром стягнутої з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № НАН2GІ, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 119 190,00 грн. на придбання квартири зі сплатою відсотків 15,00% річних з кінцевим строком погашення щомісячними ануїтентними платежами у розмірі не менше 3120,55 грн. до 28 березня 2018 року (а. с. 10-13).

28 липня 2008 року ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про зміну валюти кредиту за вказаним договором та просила залишок заборгованості в розмірі 189 121,59 грн. конвертувати у долари США за курсом на день укладення додаткової угоди (а. с. 14). Вчинення банком зазначених дій підтверджується заявою №57 про продаж іноземної валюти від 28 липня 2008 року (а. с. 15).

28 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № НАН2GІ від 28 березня 2008 року, згідно умов якої банк зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі 40 935,41 доларів США на придбання нерухомості на строк з 28 липня 2008 року по 28 березня 2018 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 7.2 договору. Станом на 28 липня 2008 року залишок заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2008 року складає 189 121,59 грн., що еквівалентно 40 935,41 доларів США. Період сплати - до 28 числа кожного місяця (а. с. 16-18).

Згідно пункту 7.2 договору при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку, при цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати.

Пунктом 8.4 договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочення, але не менше 1,00 грн.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що при порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

З графіку погашення заборгованості вбачається, що позичальнику визначено щомісячний платіж у розмірі 728,04 доларів США, до якого включається погашення тіла кредиту, нараховані відсотки та нарахована плата за резервування ресурсів (а. с. 50).

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 станом на 04 серпня 2015 року має заборгованість перед банком в розмірі 25 201,82 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом - 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом -1737,17 доларів США, в тому числі залишок за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 1685,58 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом - 360,40 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 304,86 доларів США з урахуванням погашеної, в тому числі списаної пені у розмірі 2677,12 доларів США, штрафів відповідно до договору - 11,52 доларів США (фіксована частина), 1199,54 доларів США штраф (процентна складова).

Матеріали справи, зокрема, розрахунок заборгованості, копії квитанцій за вказаний період свідчать про те, що з 2008 до січня 2015 року ОСОБА_1 сплачувала щомісячні платежі у розмірі 730,00 доларів США та заборгованості за тілом кредиту не мала (а. с. 138-181).

З 2015 року ОСОБА_1 допущено порушення умов договору щодо сплати кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість за тілом кредиту, відсотками, комісією, тому нараховано пеню.

З графіку погашення кредиту, виписки по рахунку ОСОБА_1 та розрахунку заборгованості вбачається, що вони мають розбіжності.

Так, графіком погашення кредиту позичальнику визначено щомісячний платіж у розмірі 728,04 доларів США, до якого включається погашення тіла кредиту, нараховані відсотки та нарахована плата за резервування ресурсів.

З виписки по рахунку, яка кореспондує наданим відповідачем квитанціям, вбачається, що ОСОБА_1 з 2008 по грудень 2014 року вчасно сплачувались щомісячні платежі у розмірі 730,00 доларів США, внаслідок чого вона не мала заборгованості за тілом кредиту та платою за резервування ресурсів.

Проте, внесені позичальником платежі банком розподілялись таким чином, що в повному обсязі покривали лише заборгованість за тілом кредиту та платою за резервування ресурсів, тоді як за відсотками утворювалась недоплата у незначному розмірі, що кожного місяця призводило до утворення заборгованості за відсотками за користування кредитом та відповідно до нарахування пені, що відображено у розрахунку заборгованості.

Зокрема, у серпні 2008 року згідно графіку заборгованості ОСОБА_1 мала сплатити щомісячний платіж у розмірі 728,04 доларів США, що складається з платежу на погашення тіла кредиту у розмірі 127,38 доларів США, нарахованих відсотків у розмірі 494,91 доларів США та плати за резервування ресурсів у розмірі 105,75 доларів США.

З виписки по рахунку вбачається, що ОСОБА_1 внесено платіж на погашення заборгованості у розмірі 730, 00 доларів США, що розподілений таким чином: 105,75 доларів США - за резервування ресурсів, 129, 65 доларів США - тіло кредиту, 494,60 доларів США - погашення процентів.

Таким чином, замість платежу на погашення процентів у розмірі 494,91 доларів США зараховано 494,60 доларів США, що призвело до утворення заборгованості за відсотками за користування кредитом та нарахування пені, що знайшло відображення у розрахунку заборгованості.

У грудні 2014 року згідно графіку заборгованості ОСОБА_1 мала сплатити щомісячний платіж у розмірі 728,04 доларів США, що складається з платежу на погашення тіла кредиту у розмірі 414,31 доларів США, нарахованих відсотків у розмірі 258,49 доларів США та плати за резервування ресурсів у розмірі 55,23 доларів США.

З виписки по рахунку вбачається, що ОСОБА_1 внесено платіж на погашення заборгованості у розмірі 730, 00 доларів США, що розподілений таким чином: 55,23 доларів США - комісія за резервування ресурсів, 417,30 доларів США - тіло кредиту, 257,47 доларів США - погашення процентів.

Таким чином, замість платежу на погашення процентів у розмірі 258,49 доларів США зараховано 257,47 доларів США, що призвело до утворення заборгованості за відсотками за користування кредитом та нарахування пені, що знайшло відображення у розрахунку заборгованості.

Аналогічним чином розподілялись щомісячні платежі протягом 2008-2014 років.

Отже, з викладеного можна зробити висновок, що по грудень 2014 року ОСОБА_1 здійснювала плату щомісячних платежів у обсязі, визначеному графіком погашення заборгованості, та не мала простроченої заборгованості за тілом кредиту та іншими платежами за кредитом.

Однак, з січня 2015 року ОСОБА_1 допустила порушення умов кредитного договору щодо несплати щомісячних платежів, що призвело до утворення простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 28 січня 2015 року по 04 серпня 2015 року у розмірі 2958,88 доларів США.

Квитанцій на підтвердження погашення заборгованості за кредитом за період з 2015 року відповідачем не надано, у виписці по рахунку такі платежі також не відображено.

За таких умов утворена заборгованість за кредитом у розмірі 21 588,34 доларів США, що складається з простроченої заборгованості у розмірі 2958,88 доларів США та залишку несплаченого тіла кредиту у розмірі 18 629,46 доларів США, підлягає стягненню з ОСОБА_1 , оскільки у разі неналежного виконання умов договору банк має право на дострокове стягнення заборгованості.

Щодо стягнення відсотків за користування кредитом, судова колегія зазначає що оскільки до 2015 року позичальник простроченої заборгованості за кредитом не мала внаслідок належної сплати щомісячних платежів, нарахування відсотків, які підлягають стягненню, також має здійснюватися з січня 2015 року на прострочену заборгованість.

З розрахунку заборгованості вбачається, що на залишок простроченої заборгованості за кредитом нараховано відсотки у розмірі 1685,58 доларів США, які підлягають стягненню з позичальника.

Крім того, як вбачається з наданого розрахунку заборгованості банком нараховано позичальнику пеню у загальному розмірі 2981,98 доларів США, при цьому зазначено, що погашено пені, в тому числі, списано 2677,12 доларів США, та вимоги банку щодо стягнення пені складають за таких умов 304,86 доларів США.

Враховуючи, що до 2015 року позичальник не мала простроченої заборгованості за кредитним договором, нараховану пеню в розмірі 2677,12 доларів США банком згідно розрахунку списано, стягнення з відповідача пені у обсязі позовних вимог у розмірі 304,86 доларів США є обґрунтованим.

Також обґрунтованим є визначений банком розмір нарахованої комісії, що підлягає стягненню з позичальника, оскільки вона нарахована за період з 28 січня 2015 року, коли виникла заборгованість, по 04 серпня 2015 року у розмірі 360,40 доларів США, що відповідає загальному розміру комісії, який мав бути сплачений позичальником за цей період згідно графіку платежів (56,00+54,94+48,66+52,70+49,93+50,45+47,72=360,40).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 у зустрічних позовних заявах, які повернуті їй та не прийняті до спільного розгляду з первісним позовом, посилалась на те, що нарахування комісії за договором є незаконним.

З цього приводу необхідно зазначити наступне.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції на час виникнення спірних правовідносин до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року (справа № 686/25972/14-ц, провадження № 61-433св17) та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року (справа № 130/904/16-ц, провадження № 61-16542св18).

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного Банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору, тощо).

Пунктом 8.1 кредитного договору, зокрема, передбачено сплату позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 даного договору.

Пунктом 7.2 кредитного договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Тобто, умовами цього договору передбачено сплату позичальником винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Однак, матеріали справи свідчать про те, що укладений кредитний договір сторонами не оспорений та його не визнано недійсним ані в цілому, ані в частині окремих його пунктів, зокрема, щодо встановлення комісії.

Зустрічні позовні заяви, які подавались ОСОБА_1 , та повернуті їй, також не містили вимог щодо визнання правочину або окремих його умов недійсними. Відомостей щодо визнання кредитного договору недійсним в межах іншої цивільної справи матеріали справи не містять.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 звернув увагу на це, однак, ці вимоги в суді першої інстанції не розглядалися, тому, вони не можуть бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.

За таких умов, враховуючи, що положення кредитного договору щодо нарахування комісії є чинними та не визнані недійсними, а також тривалий час виконувались позичальником, підстав для відмови у стягненні комісії не вбачається.

Погоджується судова колегія також з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог банку про стягнення з відповідача штрафів, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що вимоги банку про стягнення з відповідача штрафів у розмірі 11, 52 доларів США (фіксована частина) та 1199,54 доларів США (процентна складова) задоволенню не підлягають.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі за № 6-2003цс15, 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що банком порушено встановлений договором порядок дострокового стягнення заборгованості, оскільки не направлено вимогу позичальнику, у зв`язку з чим у неї не виникло обов`язку дострокового виконання кредитного договору, судовою колегією до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Пунктом 2.3.3. кредитного договору у редакції додаткової угоди визначено, що при виникненні, зокрема, порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами цього договору, банк на власний розсуд має право: а) змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії і відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення, при цьому вважається, що строк настав у зазначену у повідомленні дату; або б) розірвати договір у судовому порядку, при цьому в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором; або в) здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення, та у зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним.

У випадках затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на 1 календарний місяць, перевищення сумою заборгованості суми кредиту більше як на 10%, несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту, іншого істотного порушення умов даного договору, позичальник має право повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення умов даного договору, вимога втрачає чинність.

Вказані положення договору кореспондуються із приписами частини 2 статті 1050 ЦК України про те, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Ці положення застосовується до відносин за кредитним договором на підставі статті 1054 ЦК України.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Разом з цим, слід враховувати, що банк має право, а не обов`язок на звернення з вимогою про дострокове повернення суми боргу.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки, тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, стаття 4 ЦПК).

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак, їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Отже, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Таким чином, відсутність доказів надсилання банком відповідачу повідомлень про дострокове повернення кредиту не є підставою для висновку про відмову в позові щодо дострокового стягнення кредиту, оскільки способом такого повідомлення боржника є також звернення банку до суду із відповідним позовом.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2018 року (справа № 534/2560/15-ц, провадження № 61-791св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року (справа № 1522/8930/12, провадження № 61-1410 св 18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року (справа № 607/122/15-ц, провадження № 61-6293св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року (справа № 607/16007/15-ц, провадження № 61-30971св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року (справа № 161/12434/15-ц, провадження № 61-6673св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року (справа № 521/4802/14-ц, провадження № 61-6034св18).

За змістом частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на судову практику 2016 року є недоцільними, оскільки під час ухвалення судового рішення суд має враховувати чинні висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності будь-яких первинних бухгалтерських документів, що підтверджують заборгованість, спростовуються матеріалами справи, які містять виписку по рахунку ОСОБА_1 .

З твердженнями ОСОБА_1 щодо того, що наданий розрахунок заборгованості не містить детального розпису виникнення кожної суми боргу за кредитом та процентами, не відображає погашення кредиту, не можна погодитись у повному обсязі, оскільки розрахунок заборгованості відображає відсутність простроченої заборгованості у позичальника до 2015 року, враховує внесені нею платежі на погашення всіх складових боргу та містить відомості щодо утворення простроченої заборгованості за кредитом з січня 2015 року. Несплата платежів за кредитом у цей період відповідачем не спростована.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що в оскаржуваному рішенні суду викладено лише доводи позивача, що є порушенням принципу рівності учасників справи, не можуть бути взяті до уваги.

Так, 10 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою про проведення перерахунку щодо умов кредитного договору від 28 березня 2008 року у відповідності до вимог закону (а. с. 48-49), яка ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02 березня 2018 року їй повернута (а. с. 77).

07 березня 2018 року ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заяву про визнання розрахунку заборгованості таким, що не відповідає умовам кредитного договору (а. с. 85-87), яка ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2018 року їй повернута (а. с. 113), оскільки рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до банку про зобов`язання надати достовірну інформацію щодо графіку погашення кредиту - відмовлено (а. с. 114). Ухвали є чинними.

Враховуючи, що зустрічні позовні заяви, які подані відповідачем до суду першої інстанції, їй повернуті, своїм правом на надання відзиву на позов з метою викладення своїх заперечень відповідач не скористалась, інших заяв від неї не надходило, її доводи щодо того, що судом не враховано її позицію по справі, є безпідставними.

Таким чином, позов банку є частково обґрунтованим, та з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № НАН2GІ від 28 березня 2008 року у розмірі 23 939,18 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом - 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом з 28 січня 2015 року по 04 серпня 2015 року - 1685,58 доларів США, нарахованої на залишок простроченої заборгованості за кредитом, заборгованості за комісією за користування кредитом - 360,40 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 304,86 доларів США.

У зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні в частині стягнутої суми боргу та зменшенню її в частині суми заборгованості за процентами за користування кредитом на 51, 59 доларів США.

При цьому судова колегія зазначає, що з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Оскільки суму боргу визначено в іноземній валюті, її повернення передбачено також в іноземній валюті.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, судова колегія зазначає наступне.

В постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином, заборгованість має бути стягнуто у іноземній валюті - долари США.

Оскільки позов банку задоволено частково, відповідно до статті 141 ЦПК України здійснюється розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов банку задоволено частково, на 95%, у зв`язку з чим з відповідача на користь банку підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 3471,30 грн. (3654*95/100).

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 5%, у зв`язку з чим з банку на її користь підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 274,05 грн. (5481*5/100).

Шляхом взаємозаліку цих сум з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 3197,25 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року - змінити в частині розміру суми заборгованості та абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НАН2G6 від 28 березня 2008 року станом на 04 серпня 2015 року у розмірі 23 939, 18 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом з 28 січня 2015 року по 04 серпня 2015 року - 1685, 58 доларів США; заборгованості за комісією за користуванням кредитом - 360,40 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 304,86 доларів США.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3197,25 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 07 червня 2019 року.