Ухвала

26 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 320/723/17-ц

провадження № 61-6705ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», укладений між нею та Державним підприємством «Кафе ст. Мелітополь», та визнати за нею право власності на кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 02 лютого 1998 року вона уклала договір оренди державного майна, за яким Державне підприємство «Кафе ст. Мелітополь» передало їй в оренду кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташоване за адресою: АДРЕСА_1. 12 лютого 1998 року за пропозицією орендодавця було укладено доповнення до договору з умовою, що до 01 квітня 1999 року вона зобов'язана придбати кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1». Після отримання дозволу на відчуження вказаного кафе згідно з протоколом від 29 січня 1999 року № 1 конкурсних торгів щодо продажу кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» переможцем було визначено її. Згідно з довідкою вона внесла за придбане кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» суму в розмірі 33 240 грн. В подальшому відповідач ухилився від завершення оформлення договору купівлі-продажу, а тому просила задовольнити позов.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2018 року позов задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладений 29 січня 1999 року між ОСОБА_1 та Державним підприємством «Кафе ст. Мелітополь», дійсним. В решті позову відмовлено.

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі про стягнення з відповідача судових витрат та визнання права власності на кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Додатковим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року заяву задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 480 грн.

В задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» задоволено. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2018 року у цій справі та додаткове рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» судові витрати, пов'язані із розглядом справи апеляційним судом, у розмірі 1 057,20 грн.

27 березня 2019 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Предметом спору у цій справі є визнання права власності на кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» вартістю 33 240 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Тобто в указаній частині справа № 320/723/17 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є вимога про визнання дійсним договору купівлі-продажу кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», укладеного між нею та Державним підприємством «Кафе ст. Мелітополь».

Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Запорізького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом також взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук