Дата документу 05.06.2019 Справа № 336/125/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/125/19 Головуючий у 1-й інстанції: Суркова В.П.
Провадження № 22-ц/807/1991/19 Суддя-доповідач Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

секретар: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 42 814,15 грн., в обґрунтування якого зазначала, що з 05.08.2000 по 16.03.2006 сторони перебували у шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання яких судовим рішенням від 16.03.2006 з відповідача на її користь стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача до повноліття дітей. Посилаючись на те, що відповідач не виконує батьківських обов`язків належним чином, сплачує аліменти у меншому, ніж визначено судовим рішенням і передбачено законом розмірі, станом на 27.12.2018 має заборгованість із сплати аліментів за період з вересня 2008 по грудень 2018 у розмірі 42 814,15 грн., просила суд на підставі ст. 196 СК України стягнути пеню за прострочення сплати аліментів у сумі 42 814,15 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість за аліментами виникла не з вини відповідача, останній не був обізнаний про відкрите виконавче провадження і про наявну заборгованість, а тому з нього не може бути стягнута пеня.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в обґрунтування якої вказала, що судом першої інстанції було ухвалено незаконне та не обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції не містить жодного посилання на доказ, який би стверджував те, що відповідач не був повідомлений про існування заборгованості, окрім його заперечень. Крім того ОСОБА_1 вказала, що Єдиний реєстр Боржників є загальнодоступним. Ця система містить відомості про відповідача як боржника зі сплати аліментів, тому на думку скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені її позову.

Відповідач у справі - ОСОБА_2 , не скористався своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не надав, проте це не заважає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Правовідносини, які склались між сторонами вказаної справи врегульовані Сімейним Кодексом України, ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитину на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів».

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем жодними доказами не доведено вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, що є підставою для стягнення пені.

Із вказаним висновком суду колегія судді не погоджується з огляду на таке.

Згідно ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Судом було встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 05 серпня 2000 року, який розірвано рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2006 року (а.с. 8).

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 07 листопада 2008 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-207-0, виданого 16.03.2006 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/3 частини (а.с. 8).

Згідно свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого 15 серпня 2014 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зміни прізвище на « ОСОБА_1 », у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_9 (а.с.7).

В матеріалах справи наявні розрахунки заборгованості зі сплати аліментів від 27.12.2018 року та від 12.03.2019 року, які видані Шевченківським відділом державної виконавчої служби м.Запоріжжя. Вказані розрахунки свідчить про те, що ОСОБА_2 має заборгованість по аліментам. Станом на 31.10.2018 року заборгованість по аліментам складала 42 814,15 гривень, станом на 31.12.2018 року - 42 624,75 гривень (а.с.9-10, 29-31).

Відповідно до Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, він визначав охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет. Основні засади державної політики у цій сфері ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «С.В. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

У своїй постанові №14-616цс18 від 03 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду зробила висновок стосовно розрахунку розміру пені за прострочення сплати аліментів.

Згідно вказаного висновку, розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Наданий позивачкою розрахунок пені за прострочення сплати аліментів узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року і становить 594 719, 59 грн. (а.с.11-16).

Відповідно до положень статей 12, 13, 76, 77, 80, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертиз, показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В матеріалах справи містяться докази того, що відповідач несвоєчасно та не в повній мірі сплачував аліменти, що призвело до утворення заборгованості по сплаті аліментів. Посилання відповідача на те, що він не знав про наявність заборгованості по сплаті аліментів, не можуть бути підставою для звільнення його від відповідальності, передбаченої ст.196 СК України. Вказані посилання не знайшли свого підтвердження а ні під час розгляду в суді першої інстанції, а ні під час розгляду апеляційної скарги. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідач добре обізнаний про те, що він є батьком двох малолітніх дівчаток, на утримання яких з нього судовим рішенням стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку, і що сплачуваних ним щомісячно коштів у розмірі від 500грн. до 1 000 грн. недостатньо для належного забезпечення дітей.

Визначаючи розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 , колегія суддів в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, у відповідності ст. 196 СК України вважає, що стягненню підлягає пеня в розмірі 42 814,15 грн у межах суми основного боргу.

За вимогами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

ОСОБА_1 відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону звільнена від сплати судового збору. Таким чином, на відповідача покладаються судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги позивачкою (на підставі ставок, що діяли на момент вчинення процесуальної дії) 768,40 гривень та 1152,60 (768,40 * 150%) відповідно, а всього - 1921,00 грн., що підлягають стягненню в дохід державного бюджету України.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, оскаржуване рішення у відповідності до ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 квітня 2019 року задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 квітня 2019 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період: з вересня 2008 року по жовтень 2018 року включно у сумі 42 814,15 гривень (сорок дві тисячі вісімсот чотирнадцять гривень 15 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1921,00 гривень ( одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: