ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року

м. Харків

Справа № 621/642/18

Провадження № 22-ц/818/1274/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу»,

відповідач - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області, ухвалене 16 травня 2018 року у складі судді Бібіка О.В.,

у с т а н о в и в:

У березні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» (надалі ТОВ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в сумі 16 533 грн. 62 коп. та судовий збір у розмірі 1762 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_3 є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 26.07.2010. Вказані особи є споживачами послуг з централізованого опалення, які надаються ТОВ, проте своїх обов'язків щодо оплати послуг не виконують. Внаслідок чого станом на 01 березня 2018 року у відповідачів утворилась заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 16 533 грн. 62 коп. за період з 01 квітня 2014 року по 01 грудня 2017 року. У жовтні та листопаді 2017 року відповідачам направлялися претензії про погашення заборговаості, однак на час подачі позову вона не погашена.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2018 року позов ТОВ задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів на користь ТОВ заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 16 533 грн. 62 коп. за період з 01 квітня 2014 року по 01 грудня 2017 року та судовий збір по 587 грн. 33 коп. з кожного.

Суд виходив з того, що ОСОБА_2 було укладено з ТОВ договір про надання населнню послуг з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1. Відповідачі є споживачами послуг ТОВ за вказаною адресою, однак свій обов'язок щодо оплати комунальних послуг не виконують, що є підставою для стягнення з них заборгованості в судовому порядку.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині стягнення з нього на користь ТОВ забогованості за послуги теплопотачання та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення з нього заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. Суд не надав належної оцінки доказам, не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 не є власником квартири, у якій надаються комунальні послуги. За адресою реєстрації апелянт фактично не проживає. ОСОБА_3 не є власником квартири АДРЕСА_1 з 01.11.2016. При цьому адреса реєстрації ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за вказаною адресою встановлена за довідкою, отриманою з порушенням порядку, тому не може бути врахована судом.

ТОВ у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечує. Посилається на те, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. З реєстрації не знімався, про зміну свого місця проживання ТОВ не повідомляв. Тому має оплачувати надані послуги з централізованого опалення. При цьому докази реєстрації апелянта за спірною адресою отримані позивачем як стороною виконавчого провадження, тому є належними. Акт депутата Зміївської міської ради про непроживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з 2014 року складений лише 20 грудня 2018 року.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки ОСОБА_1 оскаржує рішення суду від 16 травня 2018 року лише в частині стягнення з нього на користь ТОВ заборгованості та судового збору, рішення суду в частині стягнення вказаних сум з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судом не переглядається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Зміївської міської ради Харківської області IV сесії V скликання від вересня 2006 року ТОВ визначено виконавцем на території м. Змієва послуг з централізованого опалення, а також зобов'язано до початку опалювального сезону 2006-2007 років укласти договори на надання послуг з централізованого опалення із споживачами, які проживають на території м. Змієва і потребують таких послуг, та забезпечити вчасно та відповідної якості надання споживачам вказаних послуг згідно із законодавством та умовами укладених договорів (а.с. 27).

12 серпня 2005 року між ТОВ та ОСОБА_5 було укладено договір № 611-1 а/м про надання населенню послуг з теплопостачання (а.с. 17).

Згідно актів включення та відключення теплової енергії ТОВ забезпечувало будинок № 1-а по Пролетарському шосе в м. Зміїв Харківської області теплопостачанням з 02 жовтня 2013 року по 09 квітня 2014 року, з 24 жовтня 2014 року по 14 квітня 2015 року, з 12 жовтня 2015 року по 06 квітня 2016 року, з 10 жовтня 2016 року по 01 квітня 2017 року та з 15 жовтня 2017 року (а. с. 18-26).

Згідно даних довідки Відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області від 27 листопада 2017 року №02-19/1287 за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 16).

Власником квартири за вказаною адресою на підставі договору купівлі - продажу від 13.03.2009 згідно Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.12.2018 у період з 13.03.2009 року до 01.11.2016 року був відповідач у справі ОСОБА_3 (а.с. 164-167).

З розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 01 квітня 2014 року по 01 грудня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1, утворилась заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 16 533 грн. 62 коп. ( а.с. 7).

У жовтні 2017 року та листопаді 2017 року ТОВ направляло відповідачам претензії (а.с. 102 - 104), однак заборгованість так і не була погашена.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 22 січня 2018 року було видано судовий наказ за заявою ТОВ про солідарне стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованості за послуги з централізованого опалення в розмірі 16 533 грн. 62 коп. Ухвалою того ж суду від 27 лютого 2018 року зазначений судовий наказ було скасовано (а.с. 28).

За визначенням, наданим у статті 1 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3).

Відповідно до статей 67, 162 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК УРСР) плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до статті 20 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон України № 1875-IV від 24.06.2004) та пункту 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630 (надалі Правила), споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Частиною 6 статті 19 Закону України № 2633-IV від 02.06.2005 «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до частини шостої статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, з урахуванням внесених змін постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами права споживач зобов'язаний оплатити надані житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують такі права та обов'язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачами.

Разом з тим, відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, відповідно до вимог статей 633 та 714 ЦК України правовою формою, яка опосередковує споживання енергетичних та інших ресурсів, є публічний договір постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу.

В ухвалі Зміївського районного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року вказано, що обґрунтовуючи заяву про скасування судового наказу ОСОБА_3 посилався на те, що квариру АДРЕСА_1 у 2009 році він придбав у ОСОБА_2 Однак остання житло так і не звільнила, ОСОБА_3 до нього не вселявся і ніколи там не проживав. Згодом укладений між ними договір купівлі-продажу було визнано судом недійсним (а.с. 28).

За змістом частини 2 статті 19 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004 учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Cолідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541 ЦК України).

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що заборгованість з теплопостачання на користь ТОВ належить стягувати з ОСОБА_3 як власника житлового приміщення та ОСОБА_2, ОСОБА_1 як наймачів та фактичних споживачів послуг.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він з 2014 року в картирі АДРЕСА_1 не проживає висновки суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 6 ч.1 ст. 20 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004 споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 29 Правил споживач має право на зменшення розміру плати у разі надання послуг не в повному обсязі, відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання; тимчасової відсутності споживача та/або членів його сімї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 згідно наявних матеріалів справи до ТОВ зі скаргами на неналежну якість наданих послуг не звертався, заяву про зміну фактичного місця проживання із належиним документальним підтвердженням також не подавав. Відповідно до наданої суду копії паспорту з 29.01.2013 апелянт залишається зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 159).

За змістом акту обстеження від 20 грудня 2018 року, наданого із апеляційною скаргою, дані про непроживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 вказані зі слів ОСОБА_1 (а.с. 161). Тому вказаний акт у розумінні ЦПК України не може вважатися належним та допустимим доказом непроживання апелянта за адресою своєї реєстрації.

Розмір заборгованості за надані ТОВ послуги апелянтом не спростований.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 травня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний