13.05.2019 Справа № 337/294/18
Провадження № 2/337/35/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2019 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого судді Гнатик Г.Є.

за участю секретаря Побережної О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «Перший Український Міжнародний Банк», ТОВ «Ісіда Солюшн», ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з вказаним позовом, який після остаточного уточнення мотивують тим, що 12.04.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір №5348729, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальник укредит в розмірі 24000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 на строк до 12.04.2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та строки, визначені договором. Вважають, що вказаний кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки Банк в порушення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладання кредитного договору не надав позичальнику повну та достовірну інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість. В кредитний договір включені несправедливі умови щодо черговості виконання зобов`язань позичальника, що створює дисбаланс прав та обов`язків сторін договору не на користь споживача. Умовами кредитного договору передбачено подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення позичальника. Не отримавши необхідної інформації щодо кредитної послуги, позичальник отримав занадто дорогий кредит, оскільки Банк приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї процентної ставки та розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгоджені сторонами кредитного договору, чим ввів позичальника як споживача кредитної послуги в оману.

Просять визнати недійсним кредитний договір №5348729 від 12.04.2007 року.

Крім того, 12.04.2007 року між ОСОБА_1 та Банком в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №5348729 від 12.04.2007 року було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки №5348788, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . При цьому державна реєстрація договору купівлі-продажу зазначеної квартири відбулась 18.04.2007 року, тому на момент передавання квартири в іпотеку ОСОБА_1 не був власником квартири і не міг розпоряджатись майном, яке йому не належало, а в подальшому стало спільною сумісною власністю позивачів - подружжя ОСОБА_3 .

Просять визнати недійсним договір іпотеки №5348788від 12.04.2007 року.

Крім того, 19.03.2018 року між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги №620/44.4 за умовами якого Банк відступив новому кредитору право грошової вимоги за кредитним договором №5348729 від 12.04.2007 року.

Також 19.03.2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» та ТОВ «Ісідасолюшн» було укладено договір про відступлення права вимоги №620/44.4 (2) за умовами якого, ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» відступила новому кредитору право грошової вимоги за кредитним договором №5348729 від 12.04.2007 року.

Оскільки право вимоги може бути відступлено лише за дійсним зобов`язанням, просять визнати недійним договір відступлення права вимоги №620/44.4 (2) від 19.03.2018 року.

06.03.2018 року, після усунення позивачами недоліків позовної заяви, судом відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

26.03.2018 року до суду від відповідача ПАТ «ПУМБ» надійшов відзив на позов, в якому Банк позовні вимоги не визнає в повному обсязі та зазначає, що між Банком та позивачем ОСОБА_1 дійсно укладався вказаний кредитний договір, який було забезпечено іпотекою нерухомого майна. Позичальник ОСОБА_1 особисто підписував всі договори. При цьому, перед цим отримав усю необхідну інформацію щодо кредитних послуг, розміру кредиту, процентної ставки, сукупну вартість тощо, що підтвердив шляхом підписання кредитного договору. Кредитний договір містить графік сплати суми кредиту та процентів, арифметичні розрахунки по якому є нескладними, прозорими та доступними. Умови кредитного договору щодо черговості погашення платежів відповідають вимогам законодавства, зокрема ст.534 ЦК України. Умовами кредитного договору встановлено неустойку у вигляді пені та штрафу за різні види порушень, зокрема за порушення сплати платежів за кредитним договором (п.5.1.), за порушення обов`язку щодо поновлення договорів страхування (п.5.4.), бездіяльність при настанні страхового випадку, ненадання інформації про доходи, невиконання вимог про дострокове повернення, неповідомлення про місце проживання (п.5.5.), що не суперечить вимогам законодавства і є справедливим. Банк повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором. Таким чином, підстав для визнання кредитного договору недійсним немає.

Щодо вимог про визнання договору іпотеки недійсним зазначають, що договір купівлі-продажу предмету іпотеки квартири АДРЕСА_1 , був зареєстрований у Державному реєстрі правочинів 12.04.2007 року. Законодавство дозволяє укладання договору іпотеки до реєстрації права власності на нерухомість, зокрема, відповідно до Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки може бути, зокрема нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладання іпотечного договору, за умови, якщо іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Просять в позові відмовити в повному обсязі.

Крім того, 26.03.2018 року відповідачем ПАТ «ПУМБ» подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначено, що позивачами пропущений 3-річний строк позовної давності за вимогами про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, що також є підставою для відмови в позові.

13.11.2018 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду.

Позивачка ОСОБА_2 у судові засідання не з`явилася, направивши суду письмову заяву про розгляд справи без її участі.

Позивач ОСОБА_1 , після закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до судового розгляду, у судові засідання, призначені на: 18.03.2019 року, 05.04.2018 року, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився.

13.05.2019 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла письмова заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що у теперішній час між позивачами та відповідачем АТ «ПУМП» ведуться перемовини з приводу вирішення справи мирним шляхом.

Представник відповідача АТ «ПУМБ» у призначене на 13.05.2019 року судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву у якій просив прийняти по справі рішення та відмовити позивачам у задоволенні позову, справу розглянути у відсутності представника відповідача. Також у поданій заяві зазначив, що ОСОБА_1 подав заяву суду у якій вказав про проведення з банком перемовин щодо мирного врегулювання спору. У теперішній час будь-які перемовини з позивачами за даним позовом, банком не ведуться.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд вважає дії позивача ОСОБА_1 щодо неявки у судові засідання, надання інформації про перемовини щодо мирного врегулювання спору, яка спростовується письмовою заявою представника АТ «ПУМБ», спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання позивачем своїми процесуальними правами учасника справи, у зв`язку з чим, суд вважає за можливе ухвалити по справі рішення.

Представник позивачів адвокат Діденко В.Є. у судові засідання не з`явився.

Представник відповідача АТ «ПУМБ» ( назва змінена відповідно до Статуту) у судове засідання не з`явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності представника банку, просив у задоволенні позову відмовити.

Представники відповідачів: ТОВ «Ісіда Солюшн» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» у судове засідання не з`явився.

Враховуючи вказане вище, суд вважає за можливе ухвалити по справі рішення у відсутності сторін, по наявним у справі документам.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу не здійснюється.

Суд,дослідивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України).

За змістом ст.11, 202,626 ЦК України договір є правочином.

При цьому, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.3,6,627,629 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Суд встановив, що 11.04.2007 року ОСОБА_1 підписав та подав до філії ЗАТ «ПУМБ» в м.Запоріжжя Анкету-заяву на отримання кредиту для придбання нерухомості, в якій зазначив, що він як клієнт підтверджує, що ознайомлений з наявними формами кредитування, умовами отримання та користування кредитом, тарифами банку та проінформований про переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

12.04.2007 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк») було укладено кредитний договір №5348729, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальнику ОСОБА_1 кредит в розмірі 24000 доларів СШАдля придбання квартири АДРЕСА_1 на строк до 12.04.2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,9% річних (п.1.1,1.2,1.3, 1.4 кредитного договору).

Сторонами був підписаний графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, що є додатком № 1 до вказаного кредитного договору та невід`ємною його частиною.

Факт видачі кредиту позивачем ОСОБА_1 не заперечується.

Отже, суд вважає встановленим та доведеним, що Банк та ОСОБА_1 , діючи вільно, на власний розсуд, уклали кредитний договір.

При цьому, суд виходить з того, що за змістом ст.638,639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо договір укладається в письмовій формі, він є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Правочин, який вчинює юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з ст.1054,1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі і його істотними умовами, як правило, є розмір кредитних коштів, процентів за користування ними, інших платежів, умови його надання та повернення, інші права та обов`язки сторін.

Отже, моментом укладання кредитного договору є момент підписання сторонами письмового документу, в якому містяться істотні для даного виду договорів умови.

Як встановлено судом, укладений між сторонами 12.04.2007 кредитний договір оформлений письмовим документом, підписаний сторонами, як того вимагають ст.207,1055 ЦК України.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що сторонами обумовлена сума кредитних коштів, розмір відсотків за користування ними, порядок їх надання Банком позичальнику, а також строк, порядок та умови повернення кредиту позичальником, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, строк дії договору, врегулювання спорів та інше.

Суд вважає, що в даному випадку сторони передбачили усі істотні умови кредитного договору відповідно до вимог чинного на той час законодавства і підписанням даного договору підтвердили досягнення згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору, розуміння його змісту, зокрема, їх прав та обов`язків, наслідків їх невиконання. Жодних доказів того, що сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору відповідачі суду не надали.

При цьому, суд виходить з того, що факт звернення позивача ОСОБА_1 до Банку з приводу отримання кредиту, факт підписання ним оспорюваного кредитного договору визнається і не оспорюється сторонами, обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання суд не має, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України ця обставина не підлягає доведенню іншими належними та допустимими засобами доказування.

Матеріалами справи узгоджується, що на момент укладення правочину ОСОБА_1 не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови. При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графік погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір.

Суд також враховує, що з дати написання Анкети-заяви 11.04.2007 року до укладення кредитного договору 12.04.2007 року у позивача був час для ретельного ознайомлення з умовами цього кредитного договору, він не позбавлений був можливості запросити від банку додаткову або незрозумілу йому інформацію, зокрема, про сукупну вартість кредиту, а у випадку сумнівів відмовитись від укладення договору.

Крім того, обґрунтовуючи позов, позивачі посилаються на те, що в момент укладення оспорюваного кредитного договору, ОСОБА_1 був фактично введений Банком в оману, що полягало у ненаданні йому необхідного обсягу інформації про наявні форми кредитування, про переваги та недоліки таких форм, про основні характеристики продукції, тобто інформації, необхідної для здійснення ним свідомого вибору, в силу чого він придбав занадто дорогий кредит.

За змістом ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладання кредитного договору, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Надаючи оцінку відповідним доводам позивачів, суд виходить з того, що відповідно до вимог ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

З огляду на вказане, оцінивши обставини справи, суд вважає, що позивачі не довели суду, що оспорюваний кредитний договір був укладений під впливом обману, тобто, що неправильне сприйняття позичальником ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, яке вплинуло на його волевиявлення, сформувалось в результаті умисних дій Банку, як протилежної сторони правочину; що Банк навмисно цілеспрямовано заперечував або замовчував існування обставин, за наявності яких ОСОБА_1 відмовився би від укладання даного договору і цей договір не було би укладено; що обман з боку Банку мав місце щодо обставин, які впливали на вчинення такого правочину, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, істотність таких обставин для даного правочину. Належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин позивачі суду не надали.

Доводи позивачів про введення ОСОБА_1 в оману в результаті ненадання повної та достовірної інформації щодо умов кредитування спростовуються текстом Анкети-заяви від 11.04.2007 року, згідно з яким він підтвердив згоду на одержання кредиту на вказаних умовах. А власне недбальство, незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним.

За таких обставин,підстав для визнання кредитного договору недійсним відповідно до ст.230 ЦК України суд не знаходить.

Таким чином, суд вважає кредитний договір №5348729 від 12.04.2007 року таким, що відбувся, тобто є укладеним, і на момент його вчинення були дотримані вимоги ст.203 ЦК України, оскільки він був укладений у письмовій формі, за взаємною згодою сторін та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі; позивач ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору. Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, грошові кошти видані Банком позичальнику.

При ухваленні рішення судне приймає доводів позивачів в частині неправомірного включення в умови кредитного договору подвійної відповідальності за одне і те саме порушення, зокрема, стягнення одночасно пені та штрафів, оскільки судом встановлено, що умовами кредитного договору встановлено різні види цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов.

Так, умовами кредитного договору встановлено неустойку у вигляді пені та штрафу за різні види порушень, зокрема за порушення сплати платежів за кредитним договором (п.5.1.), за порушення обов`язку щодо поновлення договорів страхування (п.5.4.), бездіяльність при настанні страхового випадку, ненадання інформації про доходи, невиконання вимог про дострокове повернення, неповідомлення про місце проживання (п.5.5.). Одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

У зв`язку з цим доводи щодо подвійної відповідальності за одне і теж саме порушення зобов`язання є безпідставними.

Посилання позивачів на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою управління НБУ від 10 травня 2007 року №168, є безпідставними, оскільки на час укладання кредитного договору (12.04.2007 року) такі Правила небули чинними.

Отже, положення кредитного договору, на думку суду, не містять будь-яких несправедливих умов, тобто таких що тягнуть істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивачів як споживачів, а також ознак нечесної підприємницької практики, яка ввела позивачка ОСОБА_1 в оману.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову в частині визнання кредитного договору № 5348729 від 12.04.2007 року слід відмовити.

Щодо вимог про визнання договору іпотеки недійсним, то суд встановив наступне.

12.04.2007 року ОСОБА_2 надала письмову заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., згідно з якою вона дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 на придбання і наступну передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 Запоріжжяза ціну та на умовах, на його розсуд. При цьому в заяві зазначено, що договор купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї. Факт шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 встановлений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. на підставі свідоцтва про шлюб, виданого Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 20.05.2006 року.

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого 12.04.2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., реєстровий номер №787, ОСОБА_1 купив у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Правочин купівлі-продажу зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. в Державному реєстрі правочинів 12.04.2007 року, номер правочину № 2023102.

12.04.2007 року між ОСОБА_1 та Банком в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №5348729 від 12.04.2007 року було укладено договір іпотеки №5348788, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., реєстровий номер №788, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Положеннями пункту 1.2.2. договору іпотеки, що був укладений між сторонами, передбачено, що право власності на предмет іпотеки буде зареєстровано в майбутньому за іпотекодавцем на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між іпотекодавцем та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. 12.04.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №787, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 12.04.2007 року за № 2023102, що укладається одночасно з укладанням цього договору.

Іпотека зареєстрована в Державному реєстрі іпотек 12.04.2007 року, реєстраційний номер 4795558, та здійснена державна реєстрація обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер 4795422.

18.04.2007 року право власностіна зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентарізації, реєстраційний номер №18472891.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Зізмістустатті 182 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу квартири) вбачається, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Статтею 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу квартири) встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщоінше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такоїреєстрації.

Відповідно достатті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладання договору іпотеки) майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) предметом іпотеки може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, щоіпотекодавецьможе документально підтвердити право на набуття ним у власністьвідповідногонерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекоюпідлягаєдержавнійреєстрації у встановленому законом порядку незалежновід того, хто є власникомцього майна на час укладенняіпотечного договору.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскільки у Державному реєстрі правочинів 12.04.2007 року зареєстровано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , то у ОСОБА_1 з цього моменту виникло право власності на квартиру, після якого він мав право розпоряджатися квартирою на власний розсуд, у тому числі й передавати її в іпотеку, тому не було перешкод для оформлення такого договору іпотеки.

Доводи позивачів про те, що відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно під час укладення договору іпотеки є порушенням частини першої статті 5 Закону України «Про іпотеку», не заслуговують на увагу, оскільки право власності за договором, якій підлягає державній реєстрації, наступає з часу такої реєстрації, а не з часу реєстрації отриманого за договором права власності в органах державної реєстрації.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову в частині визнання договору іпотеки №5348788від 12.04.2007 року слід відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, то суд встановив наступне.

19.03.2018 року між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги №620/44.4 за умовами якого Банк відступив новому кредитору право грошової вимоги за кредитним договором №5348729 від 12.04.2007 року.

Крім того, 19.03.2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» та ТОВ «Ісідасолюшн» було укладено договір про відступлення права вимоги №620/44.4 (2) за умовами якого, ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» відступила новому кредитору право грошової вимоги за кредитним договором №5348729 від 12.04.2007 року.

Частиною першою статті512 ЦК Українивизначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514ЦК Українидо нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття516 ЦК України).

Під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення, а позивачі не довели факту порушення їх прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданого договору, що є їх процесуальним обов`язком.

Відповідно до статті215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Проте позивачами не надано доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваного правочину порушень його прав.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є сторонами оспорюваного договору та не надали суду доказів про те, які саме їх цивільні права або інтереси порушені укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову в частині визнання договору про відступлення права вимоги № 620/44.4(2) від 19.03.2018 року слід відмовити.

При постановленні рішення суд не враховує доводи представника відповідача АТ «Перший Український міжнародний банк» про пропуск позивачами строку позовної давності з тих підстав, що суд при розгляді даної справи не встановив факту порушення прав позивачів, які підлягали би захисту в межах строку позовної давності, тобто прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в позові.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

У зв`язку з відмовою в позові, на підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, покладаються на позивачів.

Керуючись Законом України « Про іпотеку», ст. 207, 638, 639, 578, 1054, 1055 ЦК України, ст. 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до АТ «Перший Український Міжнародний Банк», ТОВ «ІсідаСолюшн», ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки.

Рішення може бути оскаржене в Запорізький апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено судом 23.05.2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Г.Є.Гнатик