Справа № 343/700/18
Провадження № 22-ц/4808/9/19
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

з участю секретаря Турів О.М.,

представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Керніцьким І.І. 04 липня 2018 року в м.Долина Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

Згідно абзацу третього пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.6 статті 147 закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України справу за єдиним унікальним номером 343/700/18 04.10.2018 року передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду.

24 квітня 2018 ПАТ КБ «ПриватБанк» подано позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, вимоги якого обгрунтовані тим, що відповідач 16 грудня 2011 року отримав кредит у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між нею та позивачем договір, про що свідчить його підпис у заяві.

Відповідно до умов договору відповідач повинен був надавати грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості по кредиту, процентах, комісіях та інших витратах згідно умов договору.

Однак, позичальник зобовязання за договором не виконав, у звязку з чим станом на 31.03.2018 його борг становить 99697,98 грн, з них: 1894,10 грн заборгованість за кредитом, 87320,17 грн заборгованість по процентах за користування кредитом, 5290,00 грн заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500,00 грн фіксована частина та 4723,71 грн процентна складова.

Банк просив стягнути з відповідача борг по кредитному договору б/н від 16.12.2011 року в розмірі 99 697,98 грн та судові витрати по справі (а.с.1-3).

Рішенням Долинського районного суду від 04 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено в звязку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. (а.с. 68-71)

Не погодившись з рішенням суду представником АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при розгляді справи допущено неповне та необєктивне дослідження обставин справи, невірне тлумачення та застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Так, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд не визначився з початком її перебігу, оскільки без установлення обставин щодо обовязку відповідачем погашення заборгованості частинами (періодичними щомісячними платежами) або погашення кредиту у повному розмірі, не пізніше останнього місяця, указаного на платіжній картці, неможливо визначити початок перебігу позовної давності, передбачений ст. 253 ЦК України, та його переривання, а від вирішення питання про сплив позовної давності до основної вимоги залежить і вирішення питання про сплив такої і до додаткових вимог.

Апелянт наголошує, що строки позовної давності при зверненні до суду позивачем дотримані, оскільки згідно з довідкою про картки клієнта позичальник ОСОБА_2 згідно кредитного договору б/н від 16.12.2011 отримав картку №479108, яка мала строк дії до останнього дня жовтня 2015 року (10.2015). Отже, перебіг строку позовної давності почався зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 31.10.2015. Крім того, відповідач згідно умов договору надав банку право списувати кошти з усіх його поточних рахунків при настанні строків платежів, що і здійснювалось банком в межах сум заборгованості та з дотриманням вимог чинного законодавства, тому строк позовної давності не сплинув.

Останнє часткове погашення кредитної заборгованості відбулось 24.07.2015 року, а позовну заяву подано 19.04.2018, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Суд першої інстанції взагалі не встановив фактичних обставин, які є вирішальними для справи: строку дії картки, порядку погашення кредиту та строку внесення останнього платежу за ним, не врахував підстави для переривання строку позовної давності.

Просить скасувати рішення Долинського районного суду від 04 липня 2018 року, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь банку судові витрати. (а.с. 102-107)

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В останнє судове засідання відповідач ОСОБА_2 не зявився, направивши заяву про розгляд справи у справи без його участі та без участі його представника.

Вислухавши представника апелянта, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з положень ст.ст. ст.ст.253,256,257,261,264,267,509,526,530,1054 ЦК України, встановивши, що відповідач на підставі зазначеного договору отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2000 грн, останній платіж по кредиту здійснив 29 серпня 2013 року, дія картки закінчилась 16 грудня 2013 року, з позовом до суду банк звернувся лише 24 квітня 2018 року, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в звязку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

З такими висновками суду першої інстанції не у повній мірі погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Судом встановлено, що 16 грудня 2011 року між ПАТ КБ "Приват Банк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 2000 грн, на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Розмір кредитного ліміту зазначається позивачем у позовній заяві та не оспорюється відповідачем у судовому засіданні. (а.с.6)

Згідно довідки, наданої представником ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо отримання банківських кредитних карток клієнтом ОСОБА_2 згідно кредитного договору б/н від 16.12.2011 року було видано картку №479108 зі строком дії до останнього дня жовтня 2015 року (а.с.78).

Підписом у заяві ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає укладений між ним та Банком даний договір про надання банківських послуг. (а.с. 6)

Позивач зазначає, що у такий спосіб між сторонами укладено кредитний договір, що не оспорюється у судовому засіданні і відповідачем.

Відповідно до п 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором (а.с.26-зворот).

Згідно п.2.1.1.12.6. Умов та Правил за користування Кредитом і Овердрафтом, Банк нараховує відсотки в розмірі, встановлених Тарифами Банку із розрахунку 360 календарних днів у році, якщо інше не передбачено п.2.1.1.12.13. (а.с.29-зворот)

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни ОСОБА_3 та інших невідємних частин договору. Розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил передбачено, що такий договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. (а.с.19).

В пункті 2.1.1.2.3 вказаних Умов та правил також зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт (а.с.24-зворот).

Відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та правил, підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. (а.с.24-зворот)

Згідно п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний заплатити штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. (а.с.27)

Згідно з п.1.1.3.2.2 Умов та правил, у разі порушення власником картки вимог діючого законодавства та/або умов даного договору та/або у разі виникнення овердрафту Банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов'язків в цілому або у встановленою Банком часткою у разі невиконання власником карти своїх боргових обов'язків та інших обов'язків за цим договором.

За змістом пункту 2.1.1.3.5 Умов та правил клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, належних сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів, списання грошових коштів з рахунків клієнта, в разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в розмірах, визначених цими договорами.

У звязку з порушенням зобовязань згідно розрахунку, наданого позивачем, станом на 31 березня 2018 року заборгованість відповідача становить: 99697,98 грн, яка складається з: 1864,10 грн - заборгованість за кредитом, 87320,17 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом ( в тому числі 78,12 несплачені проценти за поточну заборгованість), 5290 заборгованість за пенею та комісією, 500-штраф (фіксована частина), 4723,71 штраф (процентна складова) (а.с.4-5).

Із розрахунку заборгованості за кредитом встановлено, що сторони договору дійшли згоди про встановлення базової процентної ставки за кредитним лімітом 3% на місяць, тобто 36% річних (станом на 16.12.2011 року). Розмір такої процентної ставки застосовувався банком з моменту укладення договору по 01.01.2013 р., коли був зменшений до 30% річних, з 01.09.2014 р. позивачем був збільшений розмір процентної ставки з 30% до 34,80% річних, з 01 квітня 2015 року знову позивачем збільшено процентну ставку по кредиту з 34.80% до 43.20%. (а.с.4-5 зворот.)

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526, 530 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). При тому, в силу положень статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Позивачем суду представлено витяг з ОСОБА_3 обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», згідно якого на відповідача покладався обов»язок щодо сплати щомісячного платежу в розмірі 7% від заборгованості (але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості (а.с.7).

У відзиві на позов відповідач, не погоджуючись з вимогами позивача, зазначив, що строк дії карки, яка йому видавалась банком, закінчився ще 16.12.2013 року. Банк пропустив встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом, так як останній платіж за кредитним договором він здійснив в серпні місяці 2013 року, а позов подано у квітні 2018 року. Просив застосувати строк позовної давності та з цих підстав в задоволенні позову відмовити. (а.с.48-51)

Суд дійшов висновку, що кінцевою датою повернення кредиту (строком дії договору) слід вважати 31 жовтня 2015 року, тобто строк дії картки, що підтверджено довідкою, виданою позивачем (а.с.78), приймаючи до уваги, що відповідачем ця обставина не спростована, оскільки суду не представлена сама банківська картка.

Як вбачається із розрахунку поточна заборгованість за кредитом виникла і нарахована за період починаючи з 26.02.2012 р. (а.с.4).

Згідно графіку повернення кредиту та сплати відсотків до кредитного договору № б/н від 16 грудня 2011 року останній платіж здійснено 29 серпня 2013 року, коли відповідач особисто сплатив 200 гривень банку, після чого грошові зобов'язання за договором ним не виконувались і грошові кошти від банку у подальшому не отримувались (а.с.4-зворот).

Суд не приймає до уваги доводи апелянта про те, що строк позовної давності слід вважати перерваним, так як відповідачем на виконання умов кредитного договору було сплачено 24.07.2015 року 10 гривень (а.с.4 зворот). Так, сам відповідач заперечує оплату цього платежу. Згідно виписки по картковому рахунку відповідача, представленої позивачем апеляційному суду, 24.07.2015 року банком була здійснена службова операція «повернення решти (здачі) на карту 4149 **** **** 9108 23.07.2015 поповнення карткового рахунку» на суму 10 гривень (а.с. 80-82,148-153). Апелянтом не представлено доказів походження коштів в розмірі 10 гривень, перерахованих на рахунок відповідача (в результаті якої операції виникла решта (здача) і з якого банківського рахунку ця решта була перерахована на рахунок ОСОБА_2Р.), тобто суду не подано доказів, що ці кошти були списані саме з іншого рахунку ОСОБА_3 відповідно до п. 2.1.1.3.5 Умов та правил, тому для обчислення перебігу строку позовної давності цей платіж прийняти до уваги у суду немає підстав.

Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що відповідач жодних оплат за період з 29 серпня 2013 року не здійснював, із заявою про списання банком будь-яких сум з його карткового рахунку на погашення заборгованості не звертався, таке списання банк зробив за власною ініціативою і не підтвердив походження цих коштів, що не може свідчити про визнання відповідачем боргу в повному обсязі, та про переривання строку позовної давності.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2018 року у справі за № 570/1327/17.

Оскільки відповідач після 29 серпня 2013 року припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у вересні 2013 року черговий платіж не сплатив, тому перебіг строку позовної давності розпочався з 01 жовтня 2013 року, коли позивач довідався про порушення свого права внаслідок неотримання чергового платежу.

З позовом до суду банк звернувся 24 квітня 2018 року (а.с.1).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи із наведеного, у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів та пені, які нараховані на підставі договору і в межах тарифів, передбачених умовами цього договору, за період з 26 лютого 2013 року по 31 жовтня 2015 року слід відмовити у звязку із пропуском строку позовної давності.

Що стосується позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення кредитної заборгованості по процентах та пені за період з 01 листопада 2015 року по 31 березня 2018 року, а також штрафах, апеляційний суд зазначає наступне.

ОСОБА_4 Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 (Справа №202/4494/16-ц) та Постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 10.04.2018 р. у справі N 910/10156/17 (провадження N 12-14гс18) дійшла до висновку, що у випадку закінчення строку кредитування або предявлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів передбачених кредитним договором, а його права підлягають захисту відповідно до положень частини 2 статті 625 ЦК України, а саме, кредитор отримує право нараховувати 3 % річних від простроченої суми кредиту та інфляційні втрати без будь-яких інших штрафних санкцій

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 31 жовтня 2008 року позивач не міг такі проценти нараховувати.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист порушених прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти та пеню за кредитним договором, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 01 листопада 2015 року по 31 березня 2018 року позовна давність не може бути застосована. А тому вказана вимога є необґрунтованою.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Положеннями статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та положення статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому, незважаючи на умови кредитного договору, їх одночасне застосування за одне і те саме правопорушення (порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором) свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідачів штрафів (як процентної, так і фіксованої частин) та пені у межах відповідальності за зобов'язаннями за одним і тим самим кредитним договором.

Такі правові висновки відповідають також усталеній практиці Верховного Суду, викладеній у постановах: від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15 (провадження № 61-38341св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 523/17197/15-ц (провадження № 61-24792св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 2-884/10 (провадження № 61-24993св18) та іншими.

Крім того, відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит (комісія), є несправедливою умовою кредитного договору, а тому не підлягає стягненню з позичальника.

Банк, визначаючи суму заборгованості за кредитом, як одну із його складових зазначив заборгованість однією сумою за пенею та комісією. У судовому засіданні представник банку надала пояснення, що нарахована комісія фактично є пенею.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи в частині закінчення строку кредитування та неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" задовольнити частково, рішення Долинського районного суду від 04 липня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів та пені за період з 26 лютого 2013 року по 31 жовтня 2015 року відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

У задоволенні позову про стягнення заборгованості по процентах та пені за період з 01 листопада 2015 року по 31 березня 2018 року, а також штрафах відмовити у звязку з необгрунтованістю позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_5