печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Литвинової І.В.

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, у якому просив стягнути з останнього на свою користь суму боргу у розмірі 7 659 619, 55 грн, яка складається з суми основного боргу у розмірі 6 642 500 грн, 3 % річних - 106 461, 95 грн та процент від суми позики, згідно з обліковою ставкою Національного банку України - 910 657 60, грн. В обґрунтування позову зазначено, що сторонами 02 жовтня 2017 року було укладено договір позики у формі розписки, згідно з яким відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 лютого 2018 року. Проте у визначений строк отримані в якості позики грошові кошти відповідач не повернув позивачеві, від спілкування щодо повернення боргу ухиляється, чим у сукупності обставин порушує майнові права та інтереси позивача /а. с. 4-11/.

28 серпня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями /а. с. 1/.

10 вересня 2018 року та 21 вересня 2018 року на судові запити, направлені у відповідності до частини шостої статті 187 ЦПК України, надійшли відповіді щодо відомостей про адресу зареєстрованого у передбаченому законом місця проживання відповідача /а. с. 19, 23/.

Ухвалою судді від 27 вересня 2018 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі /а. с. 25-26/.

Рішенням суду від 06 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі - присуджено стягнути борг за договором позики в розмірі 6 642 500 грн, три проценти річних в розмірі 106 461, 95 грн, проценти за користування позикою в розмірі 910 657, 60 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 810 грн /а. с. 43, 46-51/.

07 лютого 2019 року заочне рішення суду від 06 грудня 2018 року за заявою відповідача скасовано та призначено справу до розгляду у загальному порядку /а. с. 79/.

Ухвалою судді від 28 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті /а. с. 38/.

Також 28 лютого 2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позов, у якому вимог позивача не визнав, зазначивши, що 24 квітня 2018 року ним були перераховані позивачеві грошові кошти на суму у 200 000 грн, що підтверджується копією квитанції № від 24 квітня 2018 року /а. с. 93/.

Представник позивача подав до суду через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву, у якій просив розглянути справу за відсутності сторони позивача, позов підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, уточнивши позовні вимоги щодо сум стягнення станом на 01 квітня 2019 року, а саме просив суд стягнути з відповідача суму боргу 6 442 500, 00 грн, 3 % річних - 177 918, 90 грн, пені - 1 139 704, 73 грн.

Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином засобами поштового зв`язку за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, проте відомості про повідомлення відповідача у суду відсутні.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Сторонами у справі 02 жовтня 2017 року було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до змісту якої, відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 лютого 2018 року. У розписці відповідачем вказано, що він писав без примусу та психологічного тиску у присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 /а. с. 16/.

Проте у встановлений сторонами у розписці строк до 01 лютого 2018 року відповідач у повному обсязі не виконав свого обов`язку перед позивачем, оскільки 24 квітня 2018 року на рахунок були перераховані позивачеві грошові кошти на суму у 200 000 грн, що підтверджується копією квитанції № від 24 квітня 2018 року /а. с. 93/.

У відповідності до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. За статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, у п`ятому абзаці норми проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами частини першої ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини першої, другої ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з положеннями ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання, одностороння відмова від якого, як і одностороння зміна умов якого не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події, як встановлено статтею 530 Цивільного кодексу України.

Неможливість виконання боржником грошового зобов`язання не звільняє його від відповідальності.

Аналізуючи положення статті 545 Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що, приймаючи виконання зобов`язання, кредитор повинен повернути борговий документ боржникові, якщо останній видав його кредиторові. Таким чином, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Приписами ст. 533 Цивільного кодексу України встановлено вимоги щодо валюти виконання грошового зобов`язання, а саме, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд України у своїй постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14 висловив правову позицію з даного приводу, в якій зазначено, що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судом встановлено, що розписка від 02 жовтня 2017 року про надання грошових коштів у борг відповідачу ОСОБА_2 знаходиться у позивача, відтак наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку щодо повернення боргу.

Згідно статті 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Положеннями частини першої ст. 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у відповідності до ст. 536 Цивільного кодексу, частини першої ст. 1048 Цивільного кодексу України, позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики за весь період користування коштами, починаючи з 02 жовтня 2017 року, коли відповідач отримав позику, у розмірі визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Під час здійснення розрахунку ціни позовних вимог, позивачем на підставі частиною першою ст. 8 ЦК України (аналогія закону) при нарахуванні процентів за користування чужими грошовими коштами, передбачених ст. 536 Цивільного кодексу України, було застосовано розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, встановлений частиною першою ст. 1048 ЦК України, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України.

При вирішенні питання щодо одночасного стягнення процентів, визначених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 Цивільного кодексу України і трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 Цивільного кодексу України є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення.

Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 Цивільного кодексу України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 Цивільного кодексу України та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).

Така позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 року у справі № 6- 39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України.

Отже, невиконання відповідачами грошового зобов`язання, яке виникло на підставі розписки, є підставою для нарахування позивачем трьох процентів річних (частина друга ст. 625 Цивільного кодексу України), процентів за користування чужими грошовими коштами (ст. 536 Цивільного кодексу України), а також неустойки (пені) за прострочення виконання зобов`язання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, як передбачено нормами Закону «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі № 6-36736 вов 10). Тому норми частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні.

Таким чином, прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Отже, загальна сума заборгованості за розпискою відповідача від 02 жовтня 2017 року, з урахуванням 3 % річних від простроченої суми та процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України, станом на 01 квітня 2019 року складає 7 760 123, 63 грн.

Згідно з частиною першою ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання до суду позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у сумі 8 810 грн, що підлягає стягненню з відповідача.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення, керуючись

ст. ст. 3, 8, 21, 41, 55, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 1-16, 525, 526, 530, 540, 541, 545, 553, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України,

ст. ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 258-259, 263-265, 267, 289, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України,

суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) борг за договором позики в розмірі 6 442 500, 00 грн, три проценти річних в розмірі 177 918, 90 грн, проценти за користування позикою в розмірі 1 139 704, 73 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 810 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова