Ухвала

21 травня 2019 року

м. Київ

справа № 460/5687/16-ц

провадження № 61-9126ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Бердихівська сільська рада Яворівського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні дорогою загального користування та приведення її до попереднього стану,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Бердихівська сільська рада Яворівського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні дорогою загального користування та приведення її до попереднього стану.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_1 самовільно перенесла заїзд до свого домоволодіння, встановивши його на дорозі загального користування та загородивши частину земельної ділянки, що перешкоджає ОСОБА_2 повноцінно користуватись дорогою загального користування та значно ускладнює маневреність транспортних засобів, які заїжджають до її двору. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні дорогою загального користування по АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок демонтувати самовільно встановлені споруди (огорожу, браму та хвіртку) з дороги загального користування по АДРЕСА_1 вздовж домоволодіння ОСОБА_1 відповідно до її плану забудови земельної ділянки.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 березня 2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні дорогою загального користування по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок демонтувати самовільно встановлені споруди (огорожу, браму та хвіртку) з дороги загального користування по АДРЕСА_1 вздовж домоволодіння ОСОБА_1 відповідно до її плану забудови земельної ділянки.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, та апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходили із того, що ОСОБА_1 , самовільно встановивши заїзд до свого домоволодіння на дорозі загального користування, порушила права ОСОБА_2 щодо належного користування землями загального користування.

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 березня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження узгоджуються із положеннями Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішення, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд може визнати справу малозначною, ураховуючи, наприклад: ціну позову, предмет позову, складність справи та її значення для сторін і суспільства.

Ураховуючи предмет та складність цієї справи, а також те, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються у тому числі і на касаційне провадження, беручи до уваги, що касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Додатково Верховним Судом враховано, що судове рішення постановлено судом апеляційної інстанції після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Відповідно до Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, рекомендовано державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключають з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих прав, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягнення таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, оскільки оскаржувані заявником рішення Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року та постанова Львівського апеляційного суду від 18 березня 2019 року ухвалені у малозначній справі, то вони не підлягають касаційному оскарженню і у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в судді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 березня 2019 року.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. В. Черняк