Дата документу 28.05.2019 Справа № 320/5883/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1775/19 Головуючий у 1-й інстанції: Калугіна І.О.
Є.У.№ 320/5883/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської О.М.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання недійсним права власності на земельну ділянку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запоріззької області від 11 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи неодноразово доповнювали і уточнювали. Зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 - чоловік ОСОБА_1 і батько ОСОБА_2 ОСОБА_4 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 , який він 10 листопада 2006 року продав ОСОБА_3 Земельна ділянка, на якій розташований будинок, не була предметом договору купівлі-продажу чи будь-якої іншої цивільно-правової угоди, право власності, оренди чи користування до набувача будинку ОСОБА_3 на землю не переходило. Проте, судовим рішенням від 20 листопада 2012 року за ОСОБА_3 як за власником житлового будинку визнано право власності на землю, на якій цей будинок розташований. Посилаючись на те, що судове рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на землю постановлено з порушенням норм матеріального права, а тому є незаконним, оскільки на момент смерті батька ст.120 ЗК України не була приведена у відповідність до ст. 377 ЦК України, просили суд, остаточно уточнивши позовні вимоги, визнати недійсним право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто з 10 листопада 2006 року та отриману безпідставно за рішенням суду від 20 листопада 2012 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає, що судом порушені норми матеріального права, оскільки спірна земельна ділянка не була предметом договору купівлі-продажу. У 2011 році після смерті ОСОБА_4 судом було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 і 20 листопада 2012 року на підставі судового рішення у справі №2-421/2012 незаконно землю було передано у власність ОСОБА_3 . Посилаючись на те, що при вирішенні спору судом були порушені норми ст.377 ЦК України і ст.120 ЗК України, просила апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким визнати недійсним право власності ОСОБА_3 на землю з підстав неправильного застосування судом ст.377 ЦК України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що судовим рішення в іншій справі право власності на спірну земельну ділянку визнано за Новосельцевою Н. І ., рішення суду набрало законно сили і в обраний позивачкою спосіб не може бути переглянуто.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються із вимогами закону і ґрунтуються на зібраних у справі доказах.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України (в редакції Закону на момент пред`явлення позову) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Аналогічні положення щодо права на звернення до суду за захистом, способів захисту, які застосовуються судом, містяться і в ст.ст.4, 5 ЦПК України в редакції , що набула чинності з 15.12.2017 року.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст.43, 175, 264 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.

Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст. 4, 13, 43 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового є обов`язком суду.

Аналогічні роз`яснення містить п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановлено, що згідно Державному акту серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення XXI сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12 червня 2000 року, земельна ділянка площею 600,14 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а.с.108).

З 10 листопада 2006 року житловий будинок по АДРЕСА_1 , розташований на вказаній земельній ділянці, належить ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу будинку від 10 листопада 2006 року (т.2 а.с.105-106).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року за ОСОБА_2 як спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 визнано право власності на спірну ділянку (т.1 а.с.190).

Однак, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2013 року, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року та ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 листопада 2011 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування за законом відмовлено (т. 1 а.с. 58-63).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто від 10 листопада 2006 року.

Після ухвалення вказаного судового рішення ОСОБА_2 неодноразово зверталася до суду з вимогами про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, позивалася до ОСОБА_3 , Мелітопоьської державної нотаріальної контори з вимогами про визнання права власності на землю, про визнання дій нотаріуса неправомірними, змінюючи підстави позову, тощо і за результатами її звернень були прийняті відповідні судові рішення, які набрали законної сили.

Згідно ч. 1. ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і - за її межами.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Встановивши, що відповідач набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі судового рішення, яке набрало законної сили і є обов`язковим до виконання на всій території України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права є безпідставними і зводяться до незгоди ОСОБА_2 із судовим рішенням у справі, яким право власності на спірну земельну ділянку визнано за ОСОБА_3 , а також до намагання переглянути ухвалені у інших справах судові рішення у спосіб, не передбачений законом.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст.374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 29 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: