Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 522/3809/14-ц

провадження № 61-38037св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси, у складі судді Загороднюка В. І.,від 07 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Погорєлової С. О.,від 10 травня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» обґрунтовувало тим, що 04 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк», банк) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL?503/028/2008, відповідно до умов якого позичальникові було надано кредит у розмірі - 100 636, 54 доларів США.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором 04 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-503/028/2008.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 30 березня 2013 року ПАТ «ОТП Банк», як правонаступник ЗАТ «ОТП Банк», у відповідності до статей 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року, договором поруки № SR-503/028/2008 від 04 липня 2008 року, укладеними між банком та відповідачами.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило відповідачам на зазначені у договорах адреси відповідні досудові вимоги за вих. № 200043707 від 21 серпня 2013 року про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором. Погашення заборгованості за кредитним договором ані позичальником, ані поручителем не здійснено.

Станом на 10 червня 2014 року сума заборгованості за кредитним договором складає - 471 330, 74 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ - 11,82 грн/долар США, становить - 5 571 129, 35 грн, яка складається з: залишок заборгованості за кредитом у розмірі - 95 211 доларів США; сума відсотків за користування кредитом у розмірі - 6 150, 45 доларів США; сума пені за прострочення виконання зобов`язань за період з 10 березня 2013 року по 10 червня 2014 року у розмірі - 369 969, 29 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить - 4 373 037, 01 грн.

Із урахуванням зазначеного, неодноразово уточнивши позовні вимоги, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило позов задовольнити, стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року у розмірі - 5 571 129, 35 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі - 3 654, 00 грн.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод до нього, договору іпотеки, договору поруки та додаткових угод до нього, а також договору факторингу.

Свої вимоги позивачі за зустрічним позовом мотивували тим, що 04 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL-503/028/2008, відповідно до якого банк надавав ОСОБА_1 цільовий кредит у сумі - 100 636, 34 доларів США на придбання нерухомого майна - житлової однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед банком 04 липня 2008 року між тими ж сторонами укладено договір іпотеки № РМL?503/028/2008 щодо зазначеної квартири. Крім того, цього ж дня на забезпечення виконання кредитного договору було укладено договір поруки № SR- 503/028/2008 між банком та ОСОБА_2 (після зміни прізвища ОСОБА_2 ).

Зазначені кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки укладені з порушенням чинного законодавства України, а тому мають бути визнані судом недійсними.

Кредитний договір № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року містить суперечливі та дискримінаційні по відношенню до позичальника умови. Позичальник був позбавлений реальної можливості вносити свої пропозиції та зміни до договору, оскільки кредитний договір укладається за типовою формою, зміна та корекція якої не допускається.

Банком не була проведена належна переддоговірна робота з позичальником. При підготовці до підписання договору кредиту банк свідомо приховав від позичальника істотні умови кредитного договору, а саме інформацію про реальну ціну договору та подорожчання кредиту. Крім того, в них є істотні підстави вважати, що ціна договору та розмір подорожчання кредиту не відповідають фактично встановленим в договорі умовам.

30 травня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступив право вимоги щодо кредитного договору ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Оскільки договір факторингу укладено на підставі кредитного договору, який вони вимагають визнати недійсним, то і договір факторингу, як похідний, також має бути визнаний недійсним в частині відступлення права вимоги щодо ОСОБА_1 за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року.

ОСОБА_1 впродовж дії кредитного договору була змушена підписати з банком три додаткові угоди щодо реструктуризації боргу. Банк, погрожуючи позичальнику достроковим стягненням всієї суми кредиту, змушував ОСОБА_1 підписувати додаткові угоди без урахування коментарів та пропозицій позичальника до зазначених додаткових угод.

Із урахуванням зазначеного, позивачі за зустрічним позовом просили: визнати недійсним кредитний договір № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , всі додаткові договори до цього кредитного договору та всі додатки (графіки погашень) до кредитного договору та додаткових договорів. Визнати недійсним договір поруки № SR-503/028/2008 від 04 липня 2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , та всі додаткові договори до нього. Визнати недійсним договір іпотеки № РМL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 Визнати недійсним договір факторингу, укладений 30 травня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в частині відступлення права вимоги щодо ОСОБА_1 за кредитним договором № МL?503/028/2008 від 04 липня 2008 року та щодо ОСОБА_2 за договором поруки № SR-503/028/2008 від 04 липня 2008 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2017 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна»задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року у розмірі 5 571 129, 35 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підписавши спірні договори, відповідачі погодилися з їх умовами. Відповідач ОСОБА_1 тривалий час виконувала умови кредитного договору. Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконала зобов`язання, передбачені кредитним договором у встановлений строк, суд дійшов висновку, що у відповідності до частини першої статті 612, статті 610 ЦК України ОСОБА_1 слід вважати такою, що прострочила виконання зобов`язання.

Враховуючи, що відповідачами не надано суду доказів, які б ставили під сумнів наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд дійшов висновку, що на користь позивача слід солідарно стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 загальну суму заборгованості за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року у розмірі - 5 571 129, 35 грн.

Оскаржені відповідачами договори визнані такими, що відповідають вимогам статей 203, 215 ЦК України, відсутні будь-які правові підстави для визнання їх недійсними, а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Поставною Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2017 року змінено, викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: «Позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року у загальному розмірі - 2 396 184, 71 грн, яка складається з: заборгованість по кредиту - 1 125 394, 02 грн; заборгованість по процентам - 72 698, 32 грн; заборгованість по пені - 1 198 092, 37 грн. В решті позову - відмовити. Стягнути у рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у сумі 3 654, 00 грн, тобто з кожної по 1 827, 00 грн».

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вимоги позивача щодо стягнення пені підлягають до часткового задоволення, оскільки доводи відповідачів щодо пропущення строку позовної давності по пені є частково обґрунтованими. У наданому на вимогу апеляційного суду розрахунку заборгованості пеня обрахована за один рік. Її розмір становить - 4 375 193, 56 грн, що значно перевищує загальну суму заборгованості по кредиту та процентам у розмірі - 101 361, 45 долар США, що еквівалентно - 1 198 092, 33 грн. Враховуючи відсутність доводів ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо негативних наслідків через прострочення виконання зобов`язання, апеляційний суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру нарахованої банком пені, стягнувши з відповідачів пеню у розмірі, який дорівнює розміру основної заборгованості за кредитом та відсотками, тобто у сумі - 1 198 092, 33 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У червні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_1 ., подано касаційні скарги, в яких заявники просять скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у задоволенні заявлених позовних вимог та задовольнити зустрічні позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги мотивовані тим, що суди не прийняли до уваги, що додатки до кредитного договору та базові умови кредитування мають значні розбіжності. Позичальник не погоджувала з банком відсотки у розмірі - 15, 3 % річних, таким чином кредитор ввів позичальника в оману. Суд неповно виклав висновки судової експертизи, не врахував надані експертом пояснення щодо проведеної експертизи, зокрема щодо неможливості обґрунтувати документально наданий розрахунок заборгованості у розмірі 105 315, 88 доларів США, так само як і процентної ставки, пені. Також судами не враховано висновок експертизи щодо розбіжності у сумі - 2 320, 64 доларів США. Судом не було витребувано у позивача жодних доказів, що могли б підтвердити, що наданий позивачем розрахунок є правильним. Позивачем не було надано необхідних документів для проведення експертизи, що унеможливило надання відповідей на поставлені експерту питання у повному обсязі, більшість питань залишились без відповіді, відповідь надано лише на одне із дев`яти поставлених запитань. Районним судом, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи ухилення позивача від надання необхідних документів для проведення експертизи, безпідставно не застосовано положення статті 146 ЦПК України, 2004 року. Судами не надано правової оцінки діям ПАТ «ОТП Факторинг Україна» щодо ухилення від участі у проведенні судово-економічної експертизи.Вказані обставини ставлять під сумнів правильність розрахунку заборгованості.

Позивачем пропущено строк позовної давності щодо нарахування пені, на що звертала увагу ОСОБА_1 у запереченнях на позов від 31 травня 2017 року. Суди вказаний факт проігнорували, не мотивували відмову у застосуванні наслідків спливу строку позовної давності до вимог щодо сплати пені.

При вирішенні спору судами проігноровано ту обставину, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не отримувало ані індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій на території України, ані генеральної банківської ліцензії і не являється банківською кредитною установою, а також не є фінансовою установою, тому вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитом і пені в іноземній валюті є незаконними. Позивач також не вправі коригувати суму основного боргу, виходячи із курсу долара США. Позивач не вправі нараховувати та стягувати відсотки за користування кредитом та неустойку (штраф, пеню) в іноземній валюті, а лише може вимагати стягнення заборгованості, визначеної на момент укладення договору факторингу. Судами не застосовано норми матеріального права, що регулюють питання обігу грошової одиниці України (гривні) як законного платіжного засобу (стаття 99 Конституції України, стаття 192 ЦК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справу за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитного договору та додаткових угод до нього, договору іпотеки, договору поруки та додаткових угод до нього, а також договору факторингупризначено до судового розгляду.

Відзив на касаційні скарги не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL-503/028/2008, відповідно до умов якого позичальникові було надано кредит у розмірі - 100 636, 54 доларів США. Дата остаточного повернення кредиту 04 липня 2038 року (т. 1, а. с. 10 - 17).

Відповідно до пункту 3 частини № 1 кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом використовується плаваюча процентна ставка, яка визначається як фіксований відсоток + FIDR, де фіксований відсоток дорівнює - 4, 49 % річних. FIDR - це процентна ставка по строковим депозитам фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватися банком (зменшуватися чи збільшуватися) в порядку передбаченим цим договором.

Згідно пункту 5 частини № 1 кредитного договору предметом іпотеки за кредитним договором є однокімнатна квартира АДРЕСА_1.Підпунктом1.4.1.1.2 . пункту 1.4. частини № 2 кредитного договору передбачено, що у разі використання плаваючої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів.

Згідно підпункту 1.4.1.2. пункту 1.4. частини № 2 кредитного договору проценти нараховуються щомісяця у день сплати процентів, але не пізніше дати повернення кредиту, визначеної у графіку платежів (додаток № 1), на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються позичальником відповідно до пункту 1.5. кредитного договору.

04 липня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до ЗАТ «ОТП Банк» з кредитною заявкою, відповідно до якої просила видати кредит у розмірі - 100 636, 54 доларів США, шляхом перерахування кредитних котів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ЗАТ «ОТП Банк» на її ім`я. Видачу здійснити 04 липня 2008 року. Підстава - кредитний договір № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року (т. 1, а. с. 32).

Згідно договору поруки № SR-503/028/2008 від 04 липня 2008 року, що укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , остання виступила поручителем ОСОБА_1 за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року (т. 1, а. с. 33-34).

30 травня 2013 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір факторингу, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року та договором поруки № SR-503/028/2008 від 04 липня 2008 року, укладеними між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачами (т. 1, а. с. 45-62).

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 21 серпня 2013 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направило досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором (т. 1, а. с. 35-37).

Згідно розрахунку сума заборгованості за кредитним договором станом на 10 червня 2014 року складає - 471 330, 74 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ - 11,82 грн/долар США становить - 5 571 129, 35 грн, яка складається з: - залишок заборгованості за кредитом у розмірі 95 211, 00 доларів США; сума відсотків за користування кредитом у розмірі - 6 150, 45 доларів США; сума пені за прострочення виконання зобов`язань за період з 10 березня 2013 року по 10 червня 2014 року у розмірі - 369 969, 29 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить - 4 373 037, 01 грн.

03 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т. 1, а. с. 125).

Згідно висновку № 820/821 судово-економічної експертизи від 30 вересня 2015 року не надано відповіді на поставлені в ухвалі суду питання, у зв`язку з ненаданням експерту ряду документів (т. 4, а. с. 179-200).

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими статтями 509, 525, 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтями 1054, 1056 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 546, 553, 575 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою, заставою.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні положення містять статті 76, 81 чинної редакції ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого в незміненій частині погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення із відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором у зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів боржником.

Судами достовірно встановлено факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за укладеним кредитним договором від 04 липня 2008 року, а також часткову сплату кредиту. Отримання кредитних коштів у розмірі 100 636, 54 доларів США не заперечувалося ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Згідно статті 113 ЦПК України додаткова експертиза може бути призначена, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним.

При вирішенні спору судами надана належна оцінка розрахунку заборгованості за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року станом на 10 червня 2014 року (т. 1 а. с.101), наявність й розмір якої не спростовані боржником, у сукупності із висновком судово-економічної експертизи від 30 вересня 2015 року (т. 4, а. с. 179 - 200).

У висновку судово-економічної експертизи від 30 вересня 2015 року вказується, що документально обґрунтувати розбіжності в обсязі сплачених грошових коштів позичальником на користь банку в розмірі 2 320, 64 долара США за наданими на дослідження матеріалами справи не видалось можливим.

Вказаний висновок експертизи не спростовує наявну заборгованість боржника перед кредитором, а також правильність її розрахунку.

Районним судом обґрунтовано відмовлено у проведенні повторної експертизи, оскільки експерт з усіх поставлених питань вказав про неможливість надання висновку.

Доводи касаційної скарги щодо невірного розрахунку заборгованості по кредитному договору не впливають на правильність судових рішень щодо наявної заборгованості та її розрахунку, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення в цій частині постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року, який був чинним на час виникнення і існування спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 4.1.1 кредитного договору від 04 липня 2008 року за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки.

Як вбачається зі змісту кредитного договору, кредит наданий в іноземній валюті - доларах США.

За таких обставин, апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором позивач має право на стягнення пені, яка передбачена умовами кредитного договору. При цьому, визначаючи розмір пені, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що вона обчислюється в доларах США, як це передбачено умовами кредитного договору, однак має бути стягнута в національній валюті України - гривні.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності обставин, що мають істотне значення.

Розмір нарахованої банком пені склав - 4 375 193,56 грн, що значно перевищує загальну суму заборгованості по кредиту та процентам в розмірі - 101 361,45 долар США, що еквівалентно - 1 198 092, 33 грн, а тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про можливість зменшення розміру пені, стягнувши з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пеню у розмірі, який дорівнює розміру основної заборгованості за кредитом та відсотками, тобто у сумі - 1 198 092, 33 грн.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах ОСОБА_2 , заявляла про застосування строку позовної давності відносно вимог про стягнення пені.

Згідно розрахунку заборгованості пеня обрахована в межах одного року (з 10 червня 2013 року по 04 червня 2014 року), а до суду позивач звернувся 06 березня 2014 року.

Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частина третя статті 1079 ЦК Українищодо суб`єктного складу таких правовідносин визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(далі - Закон) визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього закону).

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Законуфакторинг є фінансовою послугою.

Встановивши, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, має статус фінансової установи за законодавством України, внесене до Державного реєстру фінансових установ України і вказані обставини не були спростовані відповідачами під час розгляду справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність доводів позивача про відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права грошової вимоги, тобто і права нарахування штрафних санкцій, з часу виникнення правовідносин між сторонами.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Встановивши, що оспорюваний договір факторингу відповідає вимогам, встановленим частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», положенням статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним.

Доводи заявників про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій, виходячи із наступного.

За змістом статей 203, 215, 216 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення спірних договорів, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Зі змісту кредитного договору від 04 липня 2008 року вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення кредитного договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконувала умови договору, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу. Погоджені умови сторонами виконувались.

У випадку ненадання необхідної інформації позичальник не була позбавлена права вимагати надання їй такої інформації, відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Судами також враховано, що позичальник - ОСОБА_1 після отримання кредиту деякий час виконувала умови кредитного договору щодо повернення кредиту і сплати відсотків за його користування.

Із урахуванням викладено, суд першої інстанції, з висновком якого у незмінній частині погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відому в задоволенні зустрічних вимог відповідачів про визнання недійсним кредитного договору, а також іпотечного договору та договору поруки, як похідних.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2017 року в незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта