ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7377/18 Номер провадження 22-ц/814/1255/19Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Лобова О.А., Триголова В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2019 року (повний текст рішення суду складено 28 лютого 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

27 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 18 січня 2012 року відповідач отримав від нього у борг 30 000 грн., які не повернув. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 березня 2013 року, у звязку з невиконанням відповідачем зобовязань, стягнуті кошти в судовому порядку, але відповідач продовжував не виконувати рішення суду. Грошові кошти ОСОБА_3 отримав лише 26 липня 2018 року.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість в розмірі 33 030,41 грн., яка складається з інфляційних втрат в розмірі 28 380 грн. та 3 % річних в розмірі 46 50,41 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2019 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 28 380 грн. інфляційних витрат, 4 650 41 грн. 3% річних, а всього 33 030, 41 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 704,80 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що правовий аналіз ст. ст. 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, передбаченого ст. 625 ЦК України.

Крім того, суд зазначив, що стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних, та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобовязання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Також, суд першої інстанції застосував до даних правовідносин правову позицію сформовану у Постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року страва № 3-1522гс16.

З рішенням суду непогодився ОСОБА_2, який подав апеляційну скаргу, в котрій просить рішення суду скасувати та ухвалити судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно не застосував строки позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Враховуючи положення ч. 7 ст. 10, ч. 1 ст. 369 ЦК України і беручи до уваги ціну позову та наявність достатніх даних про права та взаємовідносини сторін, колегія суддів вважаю за можливе розглянути справу без виклику сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.

За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося сторонами, що 18 січня 2012 року позивач передав відповідачу у борг кошти в розмірі 30 000 грн. на строк до 31 січня 2012 року, на підтвердження чого між сторонами укладений договір позики. Однак у визначений договором строк відповідач взяті на себе зобовязання не виконав.

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що ці обставини встановлені заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 березня 2013 року в справі № 1609/10611/12, а тому в силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України є обов'язковими для суду та не підлягають додатковому доказуванню.

Вищевказаним заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 березня 2013 року в справі № 1609/10611/12 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 30 744,66 грн., судові витрати 307,44 грн., а всього 31 052,10 грн.

Крім того, суд першої інстанції правильно встановив і сторони дану обставину не оспорюють, що судове рішення відповідачем в добровільному порядку виконано не було, знаходилося на примусовому виконанні в Київському відділі ДВС Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, ВП № 42820107, завершене постановою державного виконавця від 27 липня 2018 на підставі п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з повним фактичним виконанням рішення.

При вирішенні питання щодо наявності порушеного права позивача суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

За нормами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що невиконанням рішення суду було порушено право відповідача.

Однак, колегія суддів не погоджується із судом першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування строку позовної давності до заявлених вимог.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» ( mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), початок перебігу якого слід рахувати з дня, коли кредитор дізнався про порушення грошового зобов'язання боржником.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України, який слід рахувати з часу ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості у березні 2013 року, яке боржником не виконано вчасно.

Оскільки у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.

Аналогічна правова позиція висловлено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 331/3787/16-ц.

Щодо постанови Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року страва № 3-1522гс16, то у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року по справі № 331/3787/16-ц зроблено висновок, що постанова по справі № 3-1522гс16 винесена у справі з різними фактичними обставинами, зокрема, у вказаній постанові Верховного Суду України позивач звернувся до суду із стягнення сум передбачених ст. 625 ЦК України з дотриманням строків позовної давності, такий строк переривався.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у звязку із спливом строку позовної давності.

Також із позивача, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, на користь відповідача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору, понесені останнім при подачі апеляційної скарги у сумі 1057, 21 грн. ( а.с. 42).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору, понесені при подачі апеляційної скарги, у сумі 1057 грн. 21 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 23 квітня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді О.А. Лобов

ОСОБА_5