РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13388/17

пр. № 2/759/637/19

21 березня 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Миколаєць І.Ю.,

при секретарі Шелудько В.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1 .

представників відповідача ОСОБА_2., ОСОБА_7

представника третьої особи ОСОБА_10.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

07.09.2017 року ОСОБА_1. , яка представляє інтереси ОСОБА_3 звернулась до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_4 , вимогами якого є визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовує наступними обставинами. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_8 . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, яке складалося з 1/8 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки VOLKSWAGEN, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Заповіту ОСОБА_8 не залишив. Право на спадкування за законом також має донька померлого - ОСОБА_4 Позивач прийняв спадщину, подавши у встановлений законом строк Заяву про прийняття спадщини. 16.05.2017 року звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М. з Заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину, але отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.05.2017 року. Причиною відмови нотаріус вказала відсутність документів, які посвідчують право власності спадкодавця на майно.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 27.09.2017р. відкрито провадження у справі (а.с.18).

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 23.04.2018 р. продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.60).

Ухвалами від 23.10.2018 р. та 19.11.2018 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були залучені до справи як треті особи без самостійних вимог (а.с.87,112).

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 05.02.2019 р. у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яка представляє інтереси ОСОБА_3 про долучення до матеріалів справи уточнення позовної заяви із залученням до участі у справі співвідповідачів та зміну предмету позову - відмовлено.

22.02.2018 р., 21.03.2018 р., 06.12.2018 р. ОСОБА_4 надано відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення судових витрат у вигляді оплати судового збору та витрат на правову допомогу, оскільки вони нічим не обґрунтовані та документально не підтвердженні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити.

У судовому засіданні представники відповідача та третьої особи ОСОБА_6 проти позову не заперечували, у судових дебатах позов визнали, однак заперечували проти стягнення з відповідача судових витрат.

Представник третьої особи ОСОБА_5 . - ОСОБА_10. проти позову не заперечувала.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України, до них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх службових осіб.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема копії спадкової справи, та встановлено судом, що і не оспорюється учасниками процесу, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , про що Відділом реєстрації смерті у м. Києві в книзі реєстрації смертей зроблено актовий запис № 16971 та видано свідоцтво про смерть від 07.11.2016 року (а.с. 26-54).

Померлий ОСОБА_8 був батьком позивача відповідно до свідоцтва про народження, виданого Києво-Святошинським районним відділом РАЦС Київської області 28.07.1975 р. (а.с. 35).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, яке складалося з 1/8 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки VOLKSWAGEN, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.11.2000 року, інформаційною довідкою КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 30.01.2017 року та Інформацією Регіонального сервісного центру МВС в м.Києві від 06.02.2017 року.

Заповіту ОСОБА_8 не залишив згідно матеріалів спадкової справи № 2/2017.

Право на спадкування за законом, крім позивача, має донька померлого - ОСОБА_4 , відповідачка по справі відповідно до Свідоцтва про народження від 03.09. 1976 року.

Позивач прийняв спадщину після померлого спадкодавця ОСОБА_8 , подавши у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини від 29.03.2017 року, яка знаходиться в спадковій справі № 2/2017 у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М

16.05.2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М. із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину, та отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.05.2017 року.

Причиною відмови в постанові нотаріуса від 16.05.2017 року вказано на відсутність документів, які посвідчують право власності спадкодавця на майно.

Відповідно до роз`яснення Пленуму Верхового Суду України в п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним.

Згідно інформаційної довідки КП КМР КМБТІ від 30.01.2017 р. ПБ-2017 № 25, яка надана на запит нотаріуса та міститься в матеріалах спадкової справи, ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого КДНК № 12 від 30.11.2000 р. № 2у-2908, належить 1/8 частина жилого будинку АДРЕСА_1 (а.с. 43 - звор.).

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 16.02.2017 р. встановлено, що транспортний засіб «VOLKSWAGEN», 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_8 (а.с. 45).

Таким чином, судом достовірно встановлений обсяг спадкового майна.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом).

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Даний порядок передбачений також Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до п.п. 4.12 п.4 гл.10 розд.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5 (зі змінами, внесеними Наказом Міністерства юстиції України від 15.05.2013 р. №888/5), свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі документів, що підтверджують право власності.

Згідно п.п.4.15 гл.10 розд.2 даного Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Підпунктом 4.14. п.4 гл.10 розд.2 вказаного Порядку визначено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює його процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач не може отримати свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті померлого свого батька в зв`язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Оскільки, позивач не має можливості отримати спадкове майно за передбаченою Законом України «Про нотаріат» процедурою, тому таке питання підлягає розгляду в судовому порядку, шляхом вирішення позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про визнання права власності на спадкове майно підлягає задоволенню, оскільки позивач, як спадкоємець першої черги має право на спадкове майно в порядку спадкування після смерті свого батька та враховуючи те, що іншим порядком не має можливості оформити право власності на спадкове майно, задоволення позову не порушуватиме права та інтереси третіх осіб, у тому числі держави, та враховуючи, що відповідно до вимог закону позивач належним чином прийняв спадщину після померлого ОСОБА_8 , але у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, він не може оформити на це майно право власності, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача фактично понесених судових витрат: оплату судового збору (784,08 грн. та 1073,62 грн.) та витрати на правову допомогу (15000,00 грн.) підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 611 ЦК визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до положень статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного процесуального кодексу України ці витрати мають бути пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи.

Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 Цивільного процесуального кодексу України витрати понесені позивачем до подання позову до суду не є витратами на правову допомогу.

Витрати понесені позивачем до відкриття провадження у справі є збитками, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (п.1 ч.2 ст. 22 Цивільного кодексу України) та можуть бути відшкодовані особі у разі пред`явлення вимог про стягнення таких збитків.

Поняття збитків визначено ст. 22 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів здійснюється судом. За правилами цивільного судочинства витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, відносяться до судових витрат та питання їх відшкодування вирішується судом під час розгляду справи по суті.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи ; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, у пункті 48 Постанови Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 799 статтями 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягується лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із надання правової допомоги у конкретній справі (наприклад: складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, представництво інтересів позивача в суді здійснювалося адвокатом Древко Н.В., відповідно до Договору про надання правової допомоги від 17.05.2017 р.

Позивач не надав доказів того, яким чином за встановлених обставин справи понесені позивачем витрати у розмірі 15000,00 грн., які за своєю суттю є витратами на правову допомогу, є такими, без яких неможливо б було відновлення порушеного відповідачем права, також не встановлено причинний зв`язок між поведінкою відповідача та витратами на правову допомогу, визначеними позивачем як збитки.

Надані позивачем копію договору свідчить про надання правової допомоги, що не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а є витратами на правову допомогу і не містять визначення вартості години часу, кількість годин, що унеможливлює перевірку вказаних розрахунків на відповідність вимогам чинного законодавства. А тому вказані вимоги відхиляються судом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 392, 1216, 1217, 1261, 1267, 1297, 1298 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 209, 212-215, 218, 292,294 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання права власності на спадкове майно, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/16 частину житлового будинку, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 частину автомобіля марки «VOLKSWAGEN», 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_8 .

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) понесені судові витрати у розмірі 1052,15 грн.

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Миколаєць