Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарями Юдицьким К.О., Головатюк І.І.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 .

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи Десятої Київської державної нотаріальної контори про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 за участю третьої особи Десятої Київської державної нотаріальної контори про визнання права власності. Свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилася спадщина, що складає з домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги є позивач - син померлого, відповідач ОСОБА_3 - донька померлого та діти померлої доньки ОСОБА_8 - відповідачі ОСОБА_9 , ОСОБА_5 . У 1991-1994 роках позивачем особисто була здійснена прибудова до вказаного домоволодіння, а саме, добудовано житлові кімнати площею 12,5 кв.м, 12,6 кв.м, 8.6 кв.м, підсобні приміщення площею 10,3 кв.м, сарай площею 7,0 кв.м., навіс площею 27,7 кв.м та гараж площею 30,0 кв.м. У подальшому у вказаних побудованих приміщеннях ним були виконані відповідні (ремонтно-будівельні роботи), які проводились до 2010 року включно, що підтверджується відповідними квитанціями, чеками, накладними та рахунками. Житлові та інші (допоміжні приміщення), які були побудовані позивачем за власні особисті грошові кошти, матеріали та заощадження, не входять до складу спадщини, яка відкрилася після смерті померлого батька, та повинні бути визнані такими, що належать позивачу на праві власності. Просив визнати право власності на прибудову до домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме, на житлові кімнати площею 12,5 кв.м, 12,6 кв.м, 8.6 кв.м, підсобні приміщення площею 6,0 кв.м (коридор) та 3,4 кв.м (ванна).

Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просив визнати право власності на прибудову до домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме, на житлові кімнати площею 12,5 кв.м, 12,6 кв.м, 8.6 кв.м, підсобні приміщення площею 6,0 кв.м (коридор) та 3,4 кв.м (ванна), що побудовані ним особисто та вказані в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок як квартира під номером 2, що складає 5/ АДРЕСА_2 від загальної площі домоволодіння. Визнати за позивачем право власності на 5/16 квартири під номером 1, що входить до складу домоволодіння АДРЕСА_1 , площею 36,31 кв.м. Визнати за відповідачем ОСОБА_3 право власності на 5/24 квартири під номером 1, що входить до складу домоволодіння АДРЕСА_1 , площею 24,17 кв.м. Визнати за ОСОБА_10 право власності на 5/48 квартири під номером АДРЕСА_3 домоволодіння АДРЕСА_1 , площею 12,1 кв.м.

11 вересня 2017 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , Десятої Київської державної нотаріальної контори про визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

21 грудня 2017 року ухвалою суду витребувано у Десятої Київської державної нотаріальної контори (02100, м. Київ, вул. Бажова, 13/9) належним чином завірені матеріали спадкової справи, яка відкрита після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 травня 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Дав пояснення аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснив, що

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Додатково пояснила, що відповідач ОСОБА_5 відмовився від частки в спадщині.

Відповідач ОСОБА_3 не визнала позовні вимоги. Підтримала відзив на позов. ОСОБА_11 пояснила, що вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті батька.

Відповідач ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. До суду надійшла заява про визнання позовних вимог повністю та розгляд справи за її відсутності (а.с. 165-166,169, том 1).

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. До суду надійшла заява про визнання позовних вимог повністю та розгляд справи за його відсутності (а.с. 171-172, том 1).

Представник третьої особи Десятої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що допомагав позивачу, який у 1991 році з дозволу батька почав прибудову до домоволодіння. Однак прибудову зробили в місці, на яке вказав батько, який участі в будівництві не приймав, тільки показав місце, в якому необхідно зробити прибудову. Батько виписав шифер, який оплатив позивач.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що позивач почав прибудову до домоволодіння. Чоловік свідка допомагав позивачу будувати. Вона не знає нічого про те, щоб батько позивача допомагав у будівництві, однак можливо робив замовлення будівельних матеріалів. Позивач хотів на себе оформити документи, однак батько позивача застережив його від проблем з цим питанням, пообіцяв що все залишиться позивачу. Про це батько позивача розповідав матері свідка. Оформляти документи на позивача його батько боявся, щоб не лишитися без житла. Весь час батько позивача розповідав, що все залишиться онуку.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що позивач вирішив зробити прибудову до домоволодіння. Свідок виконував зварювальні роботи. Не знає, чиї кошти використані на будівництві.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що допомагав робити прибудову до домоволодіння. Батько позивача командував, але погоджувався з тим, що позивач будує для себе. Не знає на кого оформлено домоволодіння.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що почав будувати батько дружини, а добудував позивач. Для виконання будівельних робіт наймали бригаду. Хоча позивач по-іншому хотів зробити прибудову, однак батько не погодився з таким варіантом. Не відомо, що позивач купував та, на кого оформлені документи.

Позивач, допитаний в якості свідка, пояснив, що спочатку батько погодився з його варіантом прибудови, а потім вимагав дотримуватися його варіанту. За особисті кошти позивача придбано будівельні матеріали. Батько був пенсіонером, розмір його пенсії у порівнянні із доходами позивача був невеликий, заробітна плата позивача складала більше 300 грн. Ремонтні роботи позивач робив власноручно та допомагали інші особи. Мови про заповіт не було. Сестри були забезпечені житлом, тому батько казав, що все залишиться позивачу. Щоб оформити прибудову на себе необхідною була присутність батька. У 1994 році закінчив оформлення прибудови. Не піднімав питання про право власності на своє ім» я. Батько говорив, що все це буде належати позивачу, а пізніше сказав, що частина житла буде належати внуку. Колись свідок Кравченко з дружиною запитали у батька позивача про заповіт, на що батько відповів про відсутність будь-якого заповіту.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини.

10 лютого 1986 року рішенням № 112 виконавчого комітеті Дніпровської районної Ради народних депутатів визнано право особистої власності наступного домоволодіння: 1.4. АДРЕСА_1 площею 52,2 кв. м корисною 72,2 кв.м, надвірні будівлі: літня кухня «Б», погріб, убиральня «В», гараж «Г», сарай «Д», колодязь № 1, паркан № 2, ворота № 3, замощення. Видано свідоцтво на право особистої власності на ім» я ОСОБА_7 (а.с. 8, том 1).

06 березня 1986 року виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_7 (а.с. 9, том 1).

27 травня 1994 року розпорядженням № 457 представника Президента України Дніпровської районної державної адміністрації м.Києва зареєстровано житлові кімнати площею 12,5 кв.м; 12,6 кв.м; 8,6 кв.м, підсобні приміщення площею 10,3 кв.м, сарай «Е» площею 7,0 кв.м, навіс «Ж» площею 27,7 кв.м та гараж «Д» площею 30,0 кв.м, побудовані на садибі домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить на праві особистої власності ОСОБА_7 (а.с.7, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (а.с. 15, том 1).

06 липня 2017 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори про визнання права власності із заявою про прийняття спадщини (а.с. 178, 181,181 зв., том 1).

29 серпня 2017 року відповідач ОСОБА_5 звернувся із заявою, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про відмову від спадщини на користь сина спадкодавця ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 184,185,186,186 зв.,187, том 1).

Позивачем заявлено вимоги про визнання право власності на прибудову до домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме, на житлові кімнати площею 12,5 кв.м, 12,6 кв.м, 8.6 кв.м, підсобні приміщення площею 6,0 кв.м (коридор) та 3,4 кв.м (ванна), що побудовані ним особисто та вказані в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок як квартира під номером 2, що складає 5/ АДРЕСА_2 від загальної площі домоволодіння, визнання за позивачем права власності на 5/16 квартири під номером 1, що входить до складу домоволодіння АДРЕСА_1 , площею 36,31 кв.м, визнання за відповідачем ОСОБА_3 права власності на 5/24 квартири під номером 1, що входить до складу домоволодіння АДРЕСА_1 , площею 24,17 кв.м. Визнати за ОСОБА_10 право власності на 5/48 квартири під номером АДРЕСА_3 домоволодіння АДРЕСА_1 , площею 12,1 кв.м.

Підставою для задоволення позовних вимог зазначено про здійснення прибудови до спірного домоволодіння за власні кошти позивача кімнат та допоміжних приміщень, що не входить в спадкову масу.

На підтвердження позовних вимог позивачами надано квитанції про придбання будівельних матеріалів у 1991 році, 2008 - 2013, 2016 роках (а.с. 25-42, том 1); договір-наряд від 16 жовтня 2015 року на виготовлення дверей металевих протиударних (а.с. 43, том 1), звіт про незалежну оцінку житлового будинку загальною площею 116,20 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та додатки до нього, а саме, що кімната № 2 складає з житлових кімнат площею 12,5 кв.м, 12,6 кв.м, 8.6 кв.м, коридору площею 6,9 кв.м та ванни площею 3,4 кв.м (а.с. 63-100, том 1), довідку про розмір заробітної плати за 1983-1987 роки, 1988-1994 роки (а.с. 54, 55, том 2 ).

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідач ОСОБА_3 скористалася своїм правом подачі відзиву до позову, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивач та відповідач ОСОБА_17 є дітьми померлого ОСОБА_7 , відповідачі ОСОБА_8 , ОСОБА_5 є спадкоємцями за правом представлення та спадкують ту частину спадщини, яка належала за законом їхній матері - доньки померлого якби вона була жива на час відкриття спадщини. Позивач проживав з померлим батьком в одному будинку, який на праві власності належав останньому, що підтверджується копією розпорядження від 27 травня 1994 року, копією свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння. Позивачем не оскаржувалося право власності батька з моменту внесення добудови до технічного паспорта, а саме, з 2003 року до 2017 рік. А тому строк давності щодо визнання права власності на спірні приміщення пропущено без поважних причин. В наданих квитанціях про придбання будівельних матеріалів - шиферу зазначено ім» я ОСОБА_7 , в інших чеках відсутні прізвища покупця. Більш того, чеки датовані 2008 -2016 роками, тобто вже після 2003 року, в якому спірні приміщення були побудовані та зареєстровані за померлим.

У відповіді на відзив позивач виклав свої пояснення щодо наведених відповідачем заперечень, а саме, твердження про сплив позовної давності є хибними, оскільки позов про визнання права власності на частину нерухомого майна заявлено в порядку спадкування після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_5 визнали позовні вимоги повністю, а саме, що позивачем здійснена прибудова до домоволодіння та виконано ремонтні роботи, які проводилися до 2010 року включно.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути,зокрема, визнання права.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17, ст. 18, п.2 ст. 17 Закону України "Про власність" квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Пунктом 4 постанови № 7 від 04 жовтня 1991 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» передбачено, що відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст. 17 Земельного кодексу України і ст. 14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 Житлового кодексу України обов`язок.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого виконавчим комітетом Дніпровської райради 06 березня 1986 року.

Спадкоємцями першої черги є позивач та відповідач ОСОБА_17 , які є дітьми померлого ОСОБА_7 , відповідачі ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , які є спадкоємцями за правом представлення після смерті їх матері - доньки померлого ОСОБА_18 ..

Будь-яких належних та допустимих доказів існування згоди між позивачем та власником домоволодіння АДРЕСА_1 про особисту власність позивача на прибудову житлових кімнат площею 12,5 кв.м, 12,6 кв.м, 8.6 кв.м, підсобні приміщення площею 6,0 кв.м (коридор) та 3,4 кв.м (ванна), позивачем не надано.

Так, позивач підтвердив, що особисто переоформлював документи після здійснення прибудови на ім`я його батька - власника домоволодіння.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що батько позивача не бажав оформлювати документи на будинок на ім`я позивача, оскільки боявся, щоб не залишили без житла.

Показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 про участь позивача у виконанні будівельних робіт при здійсненні прибудови до домоволодіння, яке належало батьку позивача, не свідчать про наявність згоди власника житлового будинку на особисту власність позивача на прибудову.

Тому позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на прибудову до домоволодіння а саме, на житлові кімнати площею 12,5 кв.м, 12,6 кв.м, 8.6 кв.м, підсобні приміщення площею 6,0 кв.м (коридор) та 3,4 кв.м (ванна), що побудовані ним особисто та вказані в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок як квартира під номером 2, що складає 5/ АДРЕСА_2 від загальної площі домоволодіння не підлягають задоволенню за недоведеністю.

За встановлених обставин не ґрунтується на законі запропонований позивачем варіант поділу спадкового майна шляхом визнання за позивачем права власності на 5/16 квартири під номером 1, що входить до складу домоволодіння АДРЕСА_1 , площею 36,31 кв.м, визнання за відповідачем ОСОБА_3 права власності на 5/24 квартири під номером 1, що входить до складу домоволодіння АДРЕСА_1 , площею 24,17 кв.м, визнання за ОСОБА_10 права власності на 5/48 квартири під номером АДРЕСА_3 домоволодіння АДРЕСА_1 , площею 12,1 кв.м.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.

Позивач заперечував проти пропуску строку позовної давності, оскільки позов про визнання права власності на частину нерухомого майна заявлено в порядку спадкування після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків,коли позов не доведено,що є самостійною підставою для нього.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи Десятої Київської державної нотаріальної контори про визнання права власності слід відмовити.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 16, 256, 257, 267, 328, 331 ЦК України, п. 4 постанови № 7 від 04 жовтня 1991 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», п.5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності», ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи Десятої Київської державної нотаріальної контори про визнання права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 травня 2019 року.

Суддя