Житомирський апеляційний суд
Справа №295/728/19 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 32 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №295/728/19 за позовом ОСОБА_1 до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 03 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача завдану моральну шкоду у розмірі 300 000 грн. В обгрунтування позову вказував, що 17 червня 2017 ним подано до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу на постанову Корольовського районного суду м.Житомира від 26 січня 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року. 16 липня 2017 року до Вищого адміністративного суду України подано касаційну скаргу на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2017 року у справі №296/3212/16-а. Відповідач, істотно порушуючи норми процесуального права по справі №296/3212/16-а, протягом 340 днів жодної інформації стосовно розгляду касаційних скарг не надав, що призвело до порушення його права на справедливий суд та завдало моральну шкоду.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 03 травня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції його конституційних прав на справедливий суд, порушення норм процесуального та матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження існування обставин, що є передумовою відшкодування моральної шкоди за визначенням, наведеним в ст.23 ЦК України.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Корольовського районного суду м.Житомира та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року у справі №296/3212/16-а за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, Житомирської міської ради про визнання рішень нечинними та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2017 року у справі №296/3212/16-а за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання рішень нечинними та зобов`язання вчинити певні дії.

З відповіді Верховного Суду вих.№2058/0/58-18 від 06.04.2018 на скаргу ОСОБА_1 від 19.03.2018 стосовно розгляду справи №296/3212/16-а вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено про те, що за даними комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», 08.02.2018 у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду за № К/9901/19105/18 та № К/9901/19113/18 зареєстровано касаційні скарги ОСОБА_1 у справі № 296/3212/16-а за його позовом до виконавчого комітету Житомирської міської ради, Житомирської міської ради про визнання рішень нечинними та зобов`язання вчинити певні дії, яку передано з Вищого адміністративного суду України. Зазначено, що станом на час надання відповіді справу до касаційного розгляду не призначено. Інформацію стосовно розгляду справи та ухвалиних у ній судових рішень учасникам справи буде повідомлено в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

За вимогами частини першої статті 18 Закону № 1402-VIII суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Встановлено, що підставою звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами до суду є те, що Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду істотно порушив норми процесуального права при розгляді касаційної скарги по справі №296/3212/16-а, що призвело до порушення його права на справедливий суд.

Частиною першою статті 19 ЦПКУкраїни визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У зв`язку з цим, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законам порядках і їх виконання, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Зазначене відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Таким чином, підставою звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами до суду є оскарження виключно процесуальних дій суду, пов`язаних з розглядом справи позивача в касаційному суді.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №295/7631/17 та аналогічного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 454/2843/15-ц.

Аналогічну позицію висловлено також у п.57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші судові порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

За змістом пункту 19 Великої хартії суддів (Основоположних принципів) у кожній державі закон чи фундаментальна хартія суддів повинні визначати неналежну поведінку, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність та відкриття дисциплінарного провадження щодо судді.

Тобто, за наявності для цього підстав і у визначеному законом порядку суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відповідну неналежну поведінку.

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «ЛеКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії», заяви № № 6878/75, 7238/75).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії).

Рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних із підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів, гарантований статтею 129 Конституції України, і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв`язку з цим, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження дій суду, пов`язаних із розглядом справи, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Отже, позовна заява ОСОБА_1 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди, не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Суд першої інстанції помилково розглянув справу у порядку цивільного судочинства по суті.

Частиною першою ст.377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 03 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди, закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 06 червня 2019 року.

Головуючий

Судді