Провадження №22-ц/812/733/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 травня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участі: представників: позивача - ОСОБА_11., відповідача - ОСОБА_12., розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/5838/17 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни об 11 годині 55 хвилині у приміщенні цього суду 27 лютого 2019 року, повний текст якого складений 11 березня 2019 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а :

21 вересня 2018 р. ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє своїх вимог до предмету спору - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та стягнення аліментів.

Позов обґрунтований тим, що 03 березня 2011 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб, мають двох синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2018 р. шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю, знаходяться на її утриманні. Діти часто хворіють, їх лікуванням та відпочинком займається лише вона. Між дітьми та нею склалися довірливі відносини. Весь свій вільний час сини знаходяться з нею. Батько вихованням дітей не займається, не цікавиться їх життям та здоров`ям, навчанням та дозвіллям, допомогу на утримання дітей він не надає.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визначити місце проживання дітей з нею, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), починаючи з дня подання позову до повноліття дітей.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутність спору щодо визначення місця проживання дітей, наявність домовленостей з позивачем щодо порядку його участі у вихованні дітей, а також наданням матеріальної допомоги на утримання, лікування, відпочинок дітей та інші їхні потреби.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2019 р. позов задоволено.

Визначено місце проживання дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 21 вересня 2018 р. до досягнення старшою дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір: на користь ОСОБА_2 - 704 грн. 00 коп., в дохід держави - 704 грн. 00 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що дослідженими в судовому засіданні доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом матір`ю.

Суд відхилив аргументи відповідача про відсутність спору щодо проживання дітей з матір`ю, оскільки зазначене спростовується самим фактом подання позову та відсутністю з боку відповідача визнання позовних вимог.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітніх дітей, то вважав доведеним на підставі наданих відповідачем доказів, що останній не ухиляється від утримання дітей, купує їм одяг, речі, ліки, частково оплачує дитячий садок, здійснює грошові перекази.

Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи інтереси дітей, для забезпечення стабільних та гармонійних умов їх життя, повного та всебічного розвитку, враховуючи матеріальний та сімейний стан платника аліментів та одержувача аліментів, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення аліментів також підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення суду в частині періоду стягнення аліментів з «досягнення старшою дитиною повноліття» на «досягнення дітьми повноліття».

Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначення судом періоду стягнення аліментів - «до досягнення старшою дитиною повноліття» призведе до того, що після досягнення старшим сином повноліття, молодший залишиться без утримання з боку батька.

Відповідач ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить визнати нечинним судове рішення по справі і закрити провадження у справі за відсутністю предмету спору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд в порушення положень ст. 19 СК України, Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. № 34/166/131/88, невірно визначився зі складом учасників справи та не залучив орган опіки та піклування, яким є Виконавчий комітет Миколаївської міської ради. Крім того між сторонами відсутній спір як щодо визначення місця проживання спільних дітей, оскільки відповідач ніколи не заперечував проти їх проживання з матір`ю та між батьками існують домовленості про участь відповідача у вихованні дітей, так і щодо надання утримання на дітей, оскільки відповідач надає грошові кошти, оплачує лікування, відпочинок дітей, купує їм речі.

Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якій просить відхилити апеляційну скаргу відповідача, посилаючись на невідповідність доводів про відсутність спору між сторонами дійсним обставинам справи, оскільки позиція відповідача є непослідовною, незрозумілою та змінюється, він погрожує відібрати дітей, а тому вимоги про визначення місця проживання дітей направлені на захист їх інтересів. Щодо звернення з вимогам про стягнення аліментів, то ці вимоги пов`язані тим, що відповідач надає кошти не в повному обсязі та не постійно, оплата по 4 000 грн. - це виконання відповідачем його боргових зобов`язань, надані відповідачем чеки про придбання дитячих речей та іграшок не є доказами того, що ці речі придбані для їх дітей. Також суд вірно визначився, що аліменти стягуються з дня звернення до суду, що відповідає вимогам ст. 191 СК України.

Представником відповідача ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якій представник просить відмовити у вказаній апеляційній скарзі, оскільки її доводи суперечать вимогам закону і суд, визначивши термін стягнення аліментів діяв у відповідності з положеннями ч. 2 ст. 183 СК України.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 березня 2019 р. до участі у справі залучений орган опіки та піклування - Виконавчий комітету Миколаївської міської ради.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як передбачено ч. 6 ст. 56 ЦПК України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Згідно вимог частин 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Таким чином, участь органу опіки та піклування у справах про визначення місця проживання дитини є обов`язковою.

В силу ч. 1 ст. 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Аналогічні положення містяться щодо складу органів опіки та піклування у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. № 34/166/131/88.

Суд першої інстанції належної уваги на вказані положення закону не звернув і розглянув справу за участі Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, яка не є органом опіки та піклування, і не вирішив в порядку ст. 56 ЦПК України питання залучення до участі у справі органу опіки та піклування, яким відповідно до закону є Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, тоді як у справі досліджувався висновок саме належного органу опіки та піклування, а участь у розгляді справи брали його представники на підставі належно оформлених довіреностей (т. 1 а.с. 233-236). За такого аргументи апеляційної скарги ОСОБА_3 про допущені судом порушення вимог закону при визначення складу учасників справ є правильними.

Апеляційним судом такі порушення процесуального закону виправлені шляхом залучення ухвалою від 28 березня 2019 р. до у часті у справі Виконавчого комітету Миколаївської міської ради як органу опіки та піклування.

Щодо вирішення судом позовних вимог про визначення місця проживання дітей.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив із доцільності визначення місця проживання дітей разом із матір`ю.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, оскільки такий зроблений внаслідок правильного застосування норм матеріального та процесуального права, на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи, належної оцінки доказів в їх сукупності та взаємозв`язку.

Згідно із положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 150 СК України визначені наступні обов`язки батьків: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частинами 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 р. (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ,

від 07 грудня 2006 р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 р.).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 р. (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 березня 2011 р.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2018 р.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Після розірвання шлюбу діти проживають з матір`ю.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем та взята на облік в органах державної податкової служби 13 грудня 2010 р. за № 9475, що підтверджується довідкою про взяття на облік платника податків від 13 грудня 2010 р. за № 759/10/29-051.

Згідно довідки Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області від 04 жовтня 2018 р. за вих. № 1001/10/14-02-13-12, ОСОБА_2 в період з 01 січня 2018 р. по 30 вересня 2018 р. отримано дохід у розмірі 159100 грн.

Відповідно до довідки № 718 Обласної психіатричної лікарні № 1 Миколаївської обласної ради від 13 листопада 2018 р., ОСОБА_2 на обліку у психіатричної лікарні не перебувала.

Згідно довідки Обласного наркологічного диспансеру від 13 листопада 2018 р. за вих. № 574, ОСОБА_2 на обліку в обласному наркологічному диспансері не знаходиться.

Відповідно до акту обстеження умов проживання служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 04 лютого 2019 р. за вих. № М-24, за адресою: АДРЕСА_1 ., умови проживання задовільні. В квартирі проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .. Квартира є орендованою та належить ОСОБА_8 на праві приватної власності.

ОСОБА_2 укладена декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, як законним представником ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Згідно характеристики ОСОБА_7 наданої дошкільним навчальним закладом № 128, мати ОСОБА_2 приймає активну участь у вихованні дитини, цікавиться досягненнями та проблемами своєї дитини, відвідує свята та спортивні розваги, бере у них безпосередню участь. Батько ОСОБА_9 з`являється на території закладу, інколи забирає дитину, частково сплачує за харчування дитини у закладі.

Відповідно до характеристики ОСОБА_6 наданої Миколаївською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 34, навчанням дитини займається мати, щодня цікавиться успіхами свого сина, відвідує батьківські збори, приводить та забирає ОСОБА_10 зі школи. Всі фінансові витрати за харчування у школі, методичний матеріал, тощо несе мати. ОСОБА_2 є головою батьківського комітету. Батько ОСОБА_10 забирає сина в п`ятницю, на вихідні дні. В школі з`явився тільки на посадці 29 серпня.

Батько дітей ОСОБА_3 проживає окремо від синів, але продовжує спілкуватися з ними, бере участь в їх вихованні та утриманні, оплачує лікування, купує одяг та інші речі, перераховує кошти позивачці.

Відповідно до довідки ТОВ «Біосфера сервіс» про доходи ОСОБА_3 за період з червня 2018 р. по листопад 2018 р. отримав заробітну плату у розмірі 34857 грн. 73 коп.

З аналізу обставин, встановлених як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що як позивач, так і відповідач беруть участь в утриманні спільних дітей, їхньому вихованні, піклуються про здоров`я синів, їх фізичний та духовний розвиток, кожен з них має самостійний дохід, житло, належні умови проживання та відсутні умови, які в силу ч. 2 ст. 161 СК України унеможливлюють проживання синів з кожним із батьків.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 17 січня 2019 р. встановлена доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю.

Наданий при вирішенні спору висновок органу опіки та піклування є обґрунтованим, оскільки враховує відомості щодо умов проживання сторін, особи батьків дітей, їх ставлення до виховання синів, а також думку батька, який погоджувався з визначенням місця проживання дітей з матір`ю.

Підстав для неприйняття такого висновку колегія суддів не вбачає. Крім того, такий висновок як найкраще відповідає інтересам неповнолітніх дітей сторін, які після припинення проживання однією сім`єю позивача та відповідача тривалий час проживають з матір`ю і відсутні підстави для зміни їх звичайного способу життя, сталих соціальних зв`язків.

Встановивши викладені вище обставини, встановлені на підставі наданих учасниками справи доказів, які оціненими у взаємному зв`язку та сукупності, правильно застосувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, з урахуванням позиції відповідача, який не заперечує проти визначення місця проживання їхніх з позивачкою дітей з матір`ю, суд обґрунтовано дійшов висновок про можливість задоволення позовних вимог в цій частині, а допущені судом порушення норм закону щодо визначення належного складу учасників процесу не призвело до неправильного вирішення спору в цій частині, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення в цій частині.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дітей.

За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 р. та ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 р., суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 р. №2402-III визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 180 СК батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття,

Згідно з ч. 1 ст. 181 СК способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

В силу ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів ; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України).

Згідно наявних у справі доказів відповідач є працездатною людиною, працює, має постійний, стабільний дохід, відомостей про наявність інших утриманців, крім спільних з позивачем дітей, суду не надано, а тому суд вірно вважав, що наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів у визначеному позивачем розмірі.

Однак, колегія суддів не погоджується з визначеним судом кінцевим терміном стягнення аліментів.

Так, суд першої інстанції вважав, що аліменти мають стягуватися з відповідача з дня звернення з позовом, що відповідає положенням ч. 1 ст. 191 СК України, по день досягнення старшою дитиною повноліття.

Між тим, частинами 2, 3 ст. 183 СК України визначено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Отже законом визначений порядок стягнення аліментів на двох і більше дітей у частці від заробітку, згідно з яким після досягнення повноліття найстаршою дитиною, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Суд не врахував таких положень закону і визначивши кінцевий термін стягнення аліментів досягненням повноліття старшою дитини, обмежив таким чином права молодшого сина сторін, а тому апеляційна скарга позивача є обґрунтованою і підлягає задоволенню, а рішення суду в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України як постановлено в цій частині з порушенням норм матеріального права підлягає зміні в частині визначення кінцевого терміну стягнення аліментів з відповідача, а саме, зазначивши, що аліменти стягуються до досягнення дітьми повноліття.

Аргументи апеляційної скарги щодо помилкового визначення органу опіки та піклування є правильними, але такі порушення були усунуті апеляційним судом і не вплинули на правильність прийнятого судом рішення в частині визначення місця проживання дітей.

Інші доводи апеляційної скарги щодо оспорювання рішення суду зводяться до наявності підстав для визнання рішення суду нечинним та закриття провадження у справі через відсутність спору між сторонами про місце проживання дітей та стягнення аліментів.

Колегія суддів відхиляє такі аргументи та погоджується з доводами суду першої інстанції, який вважав неприйнятним твердження відповідача про відсутність спору про право.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання.

Оскільки право позивачки на визначення місця проживання дітей з нею шляхом звернення з позовом передбачено законом і хоча відповідач не заперечував проти такого визначення місця проживання їх спільних дітей на час вирішення справи в суді, але існує невизначеність у правах і обов`язках сторін, яка безпосередньо впливає на інтереси дітей, що не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. До того ж, позивач та її представник посилалися на те, що незважаючи на те, що в суді відповідач не заперечує проти визначення місця проживання синів з матір`ю, між сторонами періодично виникають непорозуміння та конфлікти з приводу обсягу та порядку спілкування синів з батьком, що підтверджується поясненнями представника служби у справах дітей Центрального району м. Миколаєва Батовської Ю.В. в суді першої інтонації.

Посилання відповідача на відсутність підстав для стягнення з нього аліментів у судовому порядку суд також правильно вважав безпідставними, оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 181 СК України за відсутності домовленості між батьками стягнення аліментів в судовому порядку є безумовним правом того з батьків, з яким проживають діти, а з матеріалів справи вбачається відсутність домовленості між сторонами щодо цього питання, оскільки позивачка не погоджується з тим, яким чином відповідачем надаються кошти на утримання дітей, оскільки останнім це робиться на власний розсуд.

За такого колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність спору про сплату аліментів на утримання дітей.

Щодо посилань ОСОБА_3 на те, що судом не враховано, що за час розгляду спору ним витрачалися кошти на утримання дітей, то врахування таких обставин судом при вирішенні спору про стягнення аліментів, але можуть бути враховані в процесі виконання рішення суду про стягнення аліментів.

Щодо доводів про те, що судом не надано оцінки наданим відповідачем доказам щодо листування, які, на думку відповідача підтверджуються відсутність спору про право між сторонами, то ці матеріали (т. 1 а.с. 56-147) не спростовують того, що між сторонами існує спір, про що, як вірно зазначив суд першої інстанції, свідчить і сам факт звернення з даним позовом.

Враховуючи, що рішення суду як в частині визначення місця проживання дітей, так і в частині стягнення аліментів фактично не змінюється судом по суті вирішених вимог, відсутні передбачені ч. 13 ст. 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2019 року змінити в частині визначення терміну стягнення аліментів.

Визначити, що аліменти на утримання дітей ( ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , починаючи з 21 вересня 2018 року до досягнення дітьми повноліття.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

О.О. Ямкова

________________________________________________

Повний текст постанови складений 10 травня 2019 року