Справа № 344/814/18
Провадження № 22-ц/4808/437/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретарів Мельник О.В.,Капущак С.В.

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

представників ДВС Любенько Н.Я., Саміляк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Любенько Наталії Ярославівни на рішення Івано-Франківського міського суду від 01 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Татарінової О.А., в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 05 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18 жовтня 2011 року Апеляційним судом Івано-Франківської області було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на його користь 18 232 грн майнової шкоди, 500 грн моральної шкоди, 190,82 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, всього загальна сума стягнутих коштів становить 19 043 грн. 10.01.2012 року відкрито виконавче провадження № 30571248 про стягнення 18 732 грн матеріальної та моральної шкоди. На час подання позову рішення про стягнення матеріальної шкоди в сумі 19 043 грн виконано. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.02.2012 року зобов`язано ОСОБА_3 звільнити 0,0006 га самовільно зайнятої земельної ділянки. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.05.2012 року рішення Івано-Франківського міського суду від 01.02.2012 року залишено без змін. 17.01.2013 року відкрито виконавче провадження № 36049496 про зобов`язання ОСОБА_3 звільнити 0,0006 га самовільно зайнятої земельної ділянки. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.02.2016 року визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невиконання зазначеного рішення суду. Рішення суду про зобов`язання ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по даний час не виконано. Вважав, що Івано-Франківський відділ ДВС завдав йому моральної шкоди, оскільки без поважних причин тривалий час не виконувалося рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.10.2011 року та не виконується по даний час рішення Івано-Франківського міського суду від 01.02.2012 року, яким зобов`язано ОСОБА_3 звільнити 0,0006 га самовільно зайнятої земельної ділянки. Вина відповідача підтверджується неодноразовими його зверненнями з приводу виконання рішення та відсутності обґрунтованої неможливості виконати його, що підтверджується рішенням суду про визнання протиправною бездіяльність державного виконавця з цього приводу. Тривале та безпідставне невиконання рішення суду спричинило йому психологічний дискомфорт, порушило звичайний уклад життя, призвело до підвищеної втомлюваності, нервозності, і як наслідок позивач обмежений в наданні звичайної та необхідної допомоги близьким, що також призвело до часткової неможливості реалізації життєвих планів, потреб та життєвої активності. Просив стягнути з Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України 25 000 грн моральної шкоди.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 05.03.2018 року у справі замінено первісного відповідача - Головне управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на належного відповідача - Державну казначейську службу України.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 5000 грн на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди.

На дане рішення головний державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Любенько Н.Я. подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ухвала від 09.02.2016 року про визнання незаконною бездіяльності державного виконавця Саюка Т.В. не може бути підставою для стягнення з державної виконавчої служби відшкодування моральної шкоди, оскільки, як до винесення даної ухвали, так і після рішення суду, державними виконавцями вчинено ряд виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення суду. Вказує на те, що судом не взято до уваги, що державним виконавцем неодноразово направлялися вимоги на адресу ОСОБА_3 з`явитися до відділу ДВС та добровільно виконати рішення суду. Проте згідно актів, винесених державними виконавцями, рішення не виконано, оскільки боржниця по місцю проживання відсутня, а виконати рішення суду без участі боржника не є можливим. Під час огляду побудови, від якої згідно з рішенням потрібно звільнити земельну дялінку, державним виконавцем встановлено, що побудова та піддашшя є продовженням суцільного двоповерхового житлового будинку. Знесення добудови призведе до руйнування житлового будинку ОСОБА_3 Зазначає, що 31.10.2018 року винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_3 за невиконання рішення суду та повторно направлена вимога державного виконавця про виконання рішення суду в строк до 12.11.2018 року. 06.12.2018 року державним виконавцем винесена постанова про накладення штрафу в подвійному розмірі на ОСОБА_3 за невиконання рішення суду та направлено боржнику рекомендованим листом для відома. Крім того, державним виконавцем 06.12.2018 року винесено постанову про стягнення з боржника 6400 грн виконавчого збору та постанову про стягнення 169 грн витрат виконавчого провадження. Апелянт вказує на те, що згідно Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. 01.11.2018 року державним виконавцем направлено подання про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, а 11.01.2019 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. На думку апелянта, державними виконавцями було вчинено ряд виконавчих дій, направлених на виконання рішення суду, однак повне та своєчасне виконання рішення унеможливлював факт відсутності боржника, без якого виконати рішення суду неможливо.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні головний державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Любенько Н.Я. підтримала доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

ОСОБА_1 та його представник заперечили доводи апеляційної скарги, вважають рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Проте державним виконавцем не надано доказів щодо вчинення всіх передбачених законом дій по примусовому виконанню рішення суду, яке не виконується більше шести років, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Бездіяльність головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області щодо тривалого невиконання рішення суду на користь позивача підтверджено рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.02.2016 року.

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростована презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Оскільки тривале невиконання рішення суду на користь позивача заподіяно йому моральної шкоди, то суд стягнув з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Такий висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.03.2011 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди відмовлено (а.с.4).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.10.2011 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 18.232 грн майнової шкоди, 500 грн моральної шкоди, 190,82 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.5-7).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.02.2012 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов`язання звільнити зайняту земельну ділянку задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_3 звільнити 0,0006 га зайнятих побудовою та піддашшям (а.с.8).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.05.2012 року рішення Івано-Франківського міського суду від 01.02.2012 року залишено без змін (а.с.9-11).

Постановою головного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Французом І.Г. від 10.01.2012 року відкрито виконавче провадження № 30571248 по виконавчому листі № 2-3443 виданого 07.12.2011 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 18732 грн. боргу, 310,82 грн. судових витрат (а.с.12).

27.06.2012 року позивач звертався з заявою до відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ про звернення стягнення на кошти боржника на виконання виконавчого провадження № 30571248 по виконавчому листі № 2-3443 (а.с.17).

Постановою державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Сідик В.В. від 17.01.2013 року відкрито виконавче провадження № 36049496 по виконавчому листі № 0907/2-3022/2011 виданого 16.08.2012 року про зобов`язання ОСОБА_3 звільнити 0,0006 га зайнятих побудовою та піддашшям (а.с.13).

13.03.2013 року ОСОБА_1 звертався до відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ з заявою про проведення опису майна боржника ОСОБА_3 та накладення на нього арешту, у зв`язку з невиконанням рішення суду (а.с.18).

02.06.2015 року позивач звернувся до відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ з заявою проханням подати до Івано-Франківського міського суду подання про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у виїзді за кордон (а.с.19).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09.02.2016 року визнано бездіяльність державного виконавця Саюк Т.В. незаконною за невиконання рішень своєчасно і повністю у строк, визначений законом (а.с.14-16).

25.05.2017 року позивачу надійшло повідомлення ГУ НП в Івано-Франківській області № 4882 про початок досудового розслідування за повідомленням ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення про самовільне будівництво в АДРЕСА_2 (а.с.20).

20.10.2016 року за заявою ОСОБА_1 внесені відомості до ЄРДР щодо невиконання службовими особами ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції рішень судів (а.с.21).

14.11.2017 року головним державним виконавцем Круць Л.Ю. надано відповідь про те, що 24.10.2017 року винесено розпорядження про перерахунок коштів на рахунок позивача (а.с.22).

28.08.2018 року ОСОБА_1 звертався із заявою до начальника Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області з прохання надати відповідь на якій стадії виконання знаходяться виконавчі провадження по рішенню суду по справі № 2-3443/2011, № 0970/2-3022, № 344/6768/2015, 344/4049/2016 (а.с.85).

28.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся з скаргою до Міністра юстиції України про зобов`язання державного виконавця Саюка Т.В. виконати рішення суду (а.с.84).

11.09.2018 року начальником управління розгляду звернень та організації роботи Департаменту ДВС було надіслано за належністю для розгляду в межах компетенції управлінню ДВС Головного територіального управління юстиції звернення ОСОБА_1 від 28.08.2018 року (а.с.83).

Згідно з положенням статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною восьмою статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

У справі "Войтенко проти України" (рішення від 29 червня 2004 року) Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець не вжив достатніх, ефективних заходів для своєчасного примусового виконання виконавчого документу, виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 16.08.2012 року про зобов`язання ОСОБА_3 звільнити 0,0006 га зайнятих побудовою піддашшя, проявив бездіяльність усупереч статей 10, 18 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження", які регламентують здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення з використанням можливостей, передбачених у статті 48 цього Закону. А саме: не провів належним чином перевірку майнового стану боржника,не здійснив розшук майна боржника за рахунок якого може бути виконано зобов`язання ОСОБА_3 звільнити 0,0006 га зайнятих побудовою та піддашшям, не вжито заходів обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання рішення суду.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" N 202/98-ВР від 24 березня 1998 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Здійснивши аналіз указаних норм законодавства, можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Крім того, у статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі "Горнсбі проти Греції").

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі "Антонюк проти України" зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Надмірне і тривале невиконання рішення суду встановлено ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09.02.2016 року, якою визнано бездіяльність державного виконавця Саюк Т.В. незаконною за невиконання рішень своєчасно і повністю у строк, визначений законом підтверджує заподіяння позивачу моральної шкоди (а.с.14-16).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки цей розмір відповідає верховенству права, вимогам розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що державними виконавцями вчинено ряд виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення суду, колегія суддів відхиляє, оскільки дії державних виконавців були вчинені з порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження», підтвердженням чого є ухвала суду від 09.02.2016 року про визнання незаконною бездіяльність державного виконавця Саюк Т.В. за невиконання рішень своєчасно і повністю у строк, визначений законом.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Любенько Наталії Ярославівни залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складений 08 травня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський