Справа № 331/1765/19
Провадження № 2-о /331/81/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

за участю секретаря Хащук В.Д.

розглянувши в окремому провадженні справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Центральне об`єднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про встановлення факту ,що має юридичне значення ,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з вказаною заявою , в якій просив встановити факт перебування її на утриманні померлого чоловіка ОСОБА_2 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлення зазначеного факту заявниці необхідно для призначення пенсії у разі втрати годувальника.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2019 року провадження по справі відкрите.

30.05.2019 від заінтересованої особи Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя до суду надійшли пояснення , в яких зазначено , що за відсутності довідки, що підтверджує спільну реєстрацію місця проживання заявниці та померлого чоловіка , не підтвердження останньою факту перебування на утриманні чоловіка, правові підстави на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника Управління не має.

В судове засідання заявниця надала клопотання про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні заяви.

Заінтересована особа надала клопотання про розгляд справи у відсутність представника Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя .

Суд , дослідивши письмові докази , приходить до наступних висновків.

Згідно п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами та перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у ч. 2 ст. 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича(Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться чоловік (дружина), якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником пенсії, не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 13 вересня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 ..

05 жовтня 2018 року чоловік заявниці ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 .

Заявниця відповідно до її пояснень зверталася до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про призначення їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю у неї документів, що підтверджують факт постійного проживання сім`єю та її перебування на утриманні померлого чоловіка

З матеріалів заяви вбачається , що заявниця та її чоловік на час смерті останнього були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , тобто на тимчасово окупованій території України, що встановлено копіями паспорта, долученими до заяви.

В той же час, заявниця взята на облік як внутрішньо переміщена особа , та довідкою від 13 грудня 2018 року № підтверджено, що фактичне місце проживання останньої зазначено за адресою: АДРЕСА_2 .

В якості доказу спільного проживання на момент смерті та ведення спільного господарства , заявницею надано довідку видану органом на тимчасово окупованій території України КП «Комунальник» м. Шахтарськ , у відповідності до якої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 станом на 05.10.2018 року.

Оцінюючи зазначену довідку в якості допустимого та належного доказу факту проживання однією сім`єю заявниці на її померлого чоловіка, суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Сірrus vs Тигкеу, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer vs. Тигкеу of Moldova and Russia 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Сірrus vs Тигкеу, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Сірrus vs Тигкеу, 10.05.2001, §92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer vs. Тигкеу of Moldova and Russia 23.02.2016. §142).

Крім того, доказами доданими до заяви підтверджено, що головним джерелом засобів до існування заявниці була пенсія її чоловіка ОСОБА_2 , оскільки розмір пенсії ОСОБА_1 складає 1964,28 гривень на місяць.

З огляду на зазначене, суд дійшов до висновку, що заявниця спільно проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 за однією адресою, а пенсійні виплати останнього, були для ОСОБА_1 постійним і основним джерелом існування.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту , що має юридичне значення .

Керуючись ст. ст. ст. 3,4,10, 315-319 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Центральне об`єднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про встановлення факту ,що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на утриманні чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент його смерті.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст судового рішення складений 04 червня 2019 року.

Суддя: О.Є. Жукова

04.06.2019