Провадження № 2/761/875/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.,

за участі:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

04.12.2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна та виселення та розподілена на суддю ОСОБА_6. .

Під час слухання справи як третю особу було залучено ОСОБА_4 .

У зв`язку з припиненням повноважень судді ОСОБА_6 на підставі розпорядження керівника апарату від 06.11.2018 року було проведено повторний розподіл справи та справа надійшла в провадження судді Притули Н.Г.

В позовних вимогах позивач просить: визнати право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ; витребування здійснити шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Вимоги обгрунтовані тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після його смерті квартира була успадкована державою на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.1996 року. Потім на торгах вказана квартира була продана 14.07.1997 року ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу.

На підставі договору купівлі-продажу від 03.01.2007 року ОСОБА_8 продала квартиру позивачу.

Позивач зазначає, що 23.11.2017 року виявив, що вхідні двері його квартири були пошкоджені, а замки зламані та замінені. Стороння особа яка перебувала у вказаній квартирі заявила що вона придбала квартиру та є її власником.

Як стало відомо позивачу, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу від 02.11.2017 року укладеним з ОСОБА_4 Як вбачається, квартира належала ОСОБА_4 на підставі рішення Петровського районного суду м.Донецька від 16.08.2007 року у справі №2-1977/2007. Право власності ОСОБА_4 було зареєстроване 04.08.2017 року.

Позивач зазначає, що рішення суду не могло бути ухвалене за участі ОСОБА_7 , так як він помер в 1992 році. Перевірити законність і достовірність ухваленого рішення не має можливості так як суд та архів справ знаходиться на непідконтрольній Україні території.

А тому позивач вважає, що на підставі вказаного рішення суду у ОСОБА_4 не могло виникнути право власності.

Неправомірність набуття ОСОБА_4 права власності на квартиру виключає його право на відчуження квартири на законних підставах.

07.05.2018 року до суду надійшов відзив представника ОСОБА_3 на заявлені вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог так як право власності ОСОБА_4 було зареєстроване за ним на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36481577 від 04.08.2017 Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району». Вказане рішення не скасоване, його чинність не оскаржується. Крім того, не оспорюється чинність правовстановлюючого документу на підставі якого ОСОБА_3 отримала у власність квартиру. А тому суд не має законом передбачених підстав для визнання права власності на квартиру за позивачем.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог так як вони не обґрунтовані на вимогах закону.

Третя особа в судове засідання не з`явився, представника не направив, пояснення чи заперечення на заявлені вимоги не надійшли.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог на підставі наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.1996 року держава в особі Державної податкової інспекції Радянської районної державної адміністрації м.Києва як спадкоємець померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1

Пізніше на підставі Договору купівлі-продажу нерухомості від 14.07.1997 року укладеного на універсальній біржі, Державна податкова інспекція Радянської районної державної адміністрації м.Києва продала ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .

За договором купівлі-продажу від 03.01.2007 року ОСОБА_8 продала ОСОБА_1 вказану квартиру.

Перехід права власності на вказану квартиру та реєстрація права власності підтверджується інформацією, наданою Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації».

02.11.2017 року між ОСОБА_4 (далі - Продавець ) та ОСОБА_3 (далі - Покупець ) було укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Договору, квартира належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі рішення Петровського районного суду м.Донецька справа №2-1977/2007, виданого 16.08.2007 року, яке набрало законної сили 21.09.2007 року. Право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.08.2017 року державним реєстратором Соколовським Д.В. державним реєстратором Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» м.Київ. Сторони здійснили продаж квартири за 147 193,00 грн.

Згідно з договором купівлі-продажу від 02.11.2017 року квартира належить ОСОБА_4 на підставі рішення Петровського районного суду м.Донецька справа №2-1977/2007.

З копії рішення вбачається, що судом розглядалась справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру.

З тексту рішення вбачається, що між сторонами була досягнута домовленість про покупку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 за 5 500,00 грн. ОСОБА_4 передав зазначену суму коштів, а ОСОБА_7 написав відповідну розписку. Так як до цих пір договір купівлі-продажу не посвідчено нотаріально в зв`язку з хворобою відповідача, тому позивач просив визнати договір дійсним та визнати за ним право власності на квартиру. Крім того в рішенні суду зазначено, що відповідач в судовому засіданні погодився із позовом.

В судовому засіданні було оглянуто зазначене рішення суду з повним доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень. Судом було встановлено, що 16.08.2007 року Петровським районним судом м.Донецька проголошено рішення у справі №2-1977/2007 за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_13 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру. Предметом даного позову була квартира АДРЕСА_2 .

Отже, вбачається що судом не розглядався позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру.

Судом під час розгляду справи не встановлено що дійсно вказаний спір розглядався судами України.

Крім того, як встановлено судом Печерським управлінням поліції ГУНП в м.Києві проводиться розслідування у кримінальному провадженні №0000514 за ч.4 ст.358 КК України щодо шахрайського заволодіння ОСОБА_14 (напевне описка у прізвищі) квартирою АДРЕСА_1 , використовуючи підроблене рішення Покровського (описка) районного суду м.Донецька.

Стаття 41 Конституції України та стаття 321 ЦК України передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з положеннями статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 388 ЦК України визначає, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).

Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 не мав права відчужувати квартиру, так як в нього право власності не виникало, чим він протиправно позбавив позивача права власності на квартиру, квартира вибула з володіння позивача не з його волі та відповідач не визнає права власності позивача, наполягаючи, що вона є власником квартири, договір укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є нікчемним, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребування квартири з володіння ОСОБА_3

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «1» пункту 148 та пункт 155).

Отже, так як ОСОБА_3 самоправно займає спірну квартиру, у неї відсутні правові підстави для проживання у ній, тому вона відповідно до статті 109 ЖК Української РСР підлягає виселенню із займаного житлового приміщення як особа, що порушує права позивача на користування житловим приміщенням.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 7, 10, 76, 81,133 141, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст.ст.317, 319, 321, 388, 392 ЦК України, ст.ст.8, 109 ЖК УРСР, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна та виселення - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 .

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 8640,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 25 березня 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула