Справа № 456/4446/18
Провадження № 2/456/458/2019
РІШЕННЯ

іменем України

14 травня 2019 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур Уляна Тарасівна про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 17.06.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 2079, поновивши строк для звернення до суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що відповідачка ОСОБА_2 - його дочка. 17.06.2010 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т.

У 2006 році його син ОСОБА_3 попросив, щоб він дозволив переїхати до себе дочці ОСОБА_2 разом з чоловіком та дитиною, які проживали в с . Уніж Городенківського району Івано - Франківської області, на що він погодився. І донька разом з чоловіком та дитиною переїхали проживати до його будинку. В 2009 році народився ще один онук ОСОБА_5 . У зв`язку із збільшенням сім`ї зять запропонував зробити реконструкцію будинку, щоб збільшити його площу. Перебуваючи в нотаріуса разом з відповідачкою, не вдавався в подробиці укладеного договору дарування, тексту не читав та підписав, де йому показали. Протягом останнього року стосунки з донькою та зятем зіпсувалися з невідомих для нього причин. Відповідачка із зятем не пускають його в будинок, зачинили його, він змушений користуватися тільки літньою кухнею. Він хотів укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, так як за станом здоров`я, віком та матеріальним становищем потребував допомоги, а подароване ним житло є його єдиним помешканням. Строк позовної давності пропустив, оскільки про фактично укладений договір дарування, а не договір довічного утримання дізнався тільки в 2018 році, коли відповідачка надала йому копію.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Дмитрович Н.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Допитаний як свідок позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що на прохання сина ОСОБА_3 дозволив відповідачці разом з чоловіком та сином проживати разом з ним у будинку АДРЕСА_1 , де вони зробили ремонт, поштукатурили, вставили вікна, провівши його реконструкцію. На час проведення ремонту в будинку пішов проживати в літню кухню, яка розташована поряд з будинком на одному подвір`ї, де є всі умови для проживання, вода, газ. Позивач 17.06.2010 подарував своїй рідній доньці ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 . Позивач не заперечує того факту, що був присутній у нотаріуса і підписав договір на користь своєї доньки, зробивши собі його копію, сплатив нотаріальні послуги, однак помилився з правовою природою договору дарування та не розумів, який правочин вчиняє, думав, що укладає договір довічного утримання, оскільки в силу свого похилого віку, стану здоров`я потребував допомоги та утримання. Після укладення договору дарування стосунки з донькою зіпсувалися. А коли три роки тому вона сказала, що хоче продати будинок, вирішив звернутися до суду з даним позовом про визнання договору дарування недійсним.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги заперечили, просять у їх задоволенні відмовити за безпідставністю, покликаючись на те, що позивач ОСОБА_1 сам запропонував їй, своїй доньці, укласти саме договір дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., при його укладенні нотаріусом було перевірено волевиявлення дарувальника, його розуміння правової природи правочину та дотримано вимоги ст. 717 ЦК України та Закону України «Про нотаріат». Після укладення договору дарування батько залишився проживати в літній кухні, де є всі необхідні умови для проживання, й проживає там по даний час. Позивач усвідомлював, що укладає саме договір дарування, так як у цей день вся родина зібралася за столом, святкували укладення договору дарування, перечитували його зміст. Намірів продавати будинок вона не має, так як у його ремонт та реконструкцію ними вкладено значні кошти, двоє дітей навчаються у Долішненській школі, будинок є єдиним житлом для неї та двох малолітніх дітей. Крім того, просить застосувати позовну давність, якщо суд дійде висновку про підставність позову.

Представник відповідачки ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що позивач на момент укладення правочину в повній мірі усвідомлював його правову природу та юридичні наслідки. В оспорюваному договорі дарування, підписаному ОСОБА_1 , зазначено, що дарування здійснюється дарувальником добровільно, без будь-яких погроз, примусу чи насильства. Зазначені обставини визнаються і самим позивачем, який не заперечує того факту, що був у нотаріальній конторі та підписував договір особисто. Таким чином, укладаючи договір дарування житлового будинку, сторони договору мали повну уяву про предмет договору та досягли згоди щодо всіх істотних умов, а твердження позивача про те, що він помилявся щодо правової природи правочину та мав намір укласти договір довічного утримання є його особистим баченням, сформованим за досить тривалий період часу після укладення такого правочину внаслідок встановлення неприязних стосунків між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2

Третя особа державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. в судове засідання не прибула, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з договором дарування, укладеним 17.06.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченим державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. 17.06.2010 та зареєстрованим у реєстрі за № 2079, ОСОБА_1 (дарувальник) подарував, а ОСОБА_2 (обдаровувана) прийняла в дар житловий будинок, дерев`яний, який складається з однієї кухні та двох житлових кімнат, літню кухню Б, сарай В, сараї Г, Д, вбиральню Є, колодязь К, які знаходяться по АДРЕСА_1 /а.с. 8/.

Право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 було зареєстроване за позивачем ОСОБА_1 22.03.2007 /а.с. 9/.

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно підтверджується реєстрація за відповідачкою ОСОБА_2 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 /а.с. 10/.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з донькою ОСОБА_2 , внуками ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Долішненської сільської ради № 790 від 01.11.2018 /а.с. 11/.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що позивач по справі є його рідним братом, який повідомив йому, що подарував будинок своїй доньці ОСОБА_2 , про що він дізнався від нього зразу після укладення договору дарування. Однак зараз брат хоче розірвати цей договір, бо думає, що донька має намір продати будинок.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що він є сином позивача та рідним братом відповідачки. Позивач сам хвалився йому, що подарував будинок ОСОБА_2 , яка проживала з батьком близько 3-4 років до укладення договору дарування. Ще до приїзду дочки ОСОБА_2 батько перейшов проживати в літню кухню, оскільки там є всі необхідні умови для проживання, а в будинку необхідно було робити ремонт. Відповідачка фактично зробила реконструкцію цього будинку, який є єдиним житлом для неї та двох її дітей. У батька з сестрою ОСОБА_2 завжди були хороші стосунки, він ніколи не скаржився на неї та був задоволений, що вони живуть разом.

Показаннями свідка ОСОБА_15 у судовому засіданні встановлено, що позивач її батько, а відповідачка - рідна сестра. Коли батько укладав з сестрою ОСОБА_2 договір дарування, вона в цей день залишилася з її дітьми, оскільки батько з ОСОБА_2 поїхали до нотаріуса. Повернувшись, батько повідомив, що подарував ОСОБА_2 будинок, запитував, чи ніхто з них не проти. Договір дарування батько укладав добровільно, без будь-якого примусу. В літню кухню він перейшов жити ще до приїзду ОСОБА_2 , яку кликав до себе, бо йому було самотньо. В літній кухні для батька створені всі умови для проживання, зроблено ремонт, є світло, газ, вода. Мова про договір довічного утримання ніколи не йшла, оскільки допомагати батькові - обов`язок доньки ОСОБА_2 , яка з ним проживає. Відносини між батьком та сестрою ОСОБА_2 погіршилися, оскільки батько говорив, що хоче в хаті зробити музей і побоюється, що ОСОБА_2 може продати будинок.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що є сусідом сторін по справі. Від сторонніх людей чув, що позивач подарував будинок доньці ОСОБА_2 . Ще до її приїзду він перейшов проживати в літню кухню, оскільки цей будинок був у занедбаному стані. Відповідачка з чоловіком зробили в ньому ремонт, фактично відновивши його.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою сторін по справі та часто заходить до них у гості. До приїзду ОСОБА_2 позивач жив у літній кухні, оскільки будинок, де зараз живе відповідачка, був непридатний для проживання. Відповідачка почала робити в ньому ремонт ще до укладення договору дарування.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що він не розумів, який правочин вчиняє, думав, що укладає договір довічного утримання, оскільки в силу свого похилого віку, стану здоров`я потребував матеріальної допомоги та утримання.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 4 ст. 202 ЦК України передбачає, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст. 722 ЦК України).

На відміну від оплатного правочину, в якому обов`язку однієї сторони вчинити певну дію з надання певного блага кореспондує такий же зустрічний обов`язок іншої сторони, договір дарування є безоплатним правочином, у якому відсутній обов`язок вчинити дію з надання певного блага іншій стороні та для якого непритаманне зустрічне надання певного блага однією стороною іншій. За умовами договору дарування обдаровані не мають перед дарувальником будь-яких зобов`язань майнового характеру.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

За змістом ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом).

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з роз`ясненнями п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

За змістом правового висновку, зробленого Верховним Судом України 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Окрім того, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто, допустила істотну помилку - помилку в природі правочину.

Відтак не є підставою для визнання правочину недійсним помилка: щодо мотивів правочину, крім випадків, установлених законом; щодо якості речі (неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину); щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину; яка виникла внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін.

Таким чином, судом встановлено, що 17.06.2010 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т.

Житловий будинок з прилеглими до нього господарськими спорудами належав ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Долішненською сільською радою 22.03.2007, зареєстрованого в Стрийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації за № 85 в книгу № 1.

Позивач зазначає, що договір дарування укладено ним під впливом помилки, оскільки, укладаючи договір дарування, позивач помилявся щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, так як неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, передаючи належний йому будинок з прилеглими до нього господарськими спорудами відповідачці ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач не довів суду належними та допустимими доказами, що зважаючи на похилий вік, а на момент укладення договору дарування йому виповнилося лише 65 років, та у зв`язку з наявним захворюванням «параноїдна шизофренія», з приводу якого він перебував на лікуванні з 27.03.2019 по 09.04.2019, тобто через 9 років після укладення оспорюваного ним зараз договору дарування, він не міг розуміти його зміст та в якій мірі це могло вплинути на волевиявлення дарувальника на укладення ним договору дарування та призвело до того, що він помилявся, укладаючи договір дарування.

Окрім того, судом встановлено і цього не заперечував позивач, що він дійсно був у нотаріуса та в його присутності підписував договір дарування.

Крім цього, суд не бере до уваги доводи позивача та його представника про те, що при укладенні договору дарування позивач неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, про що також свідчить наявність у ОСОБА_1 спірного житла як єдиного і укладенням даного правочину позивач позбавив себе права власності на це житло, оскільки ОСОБА_1 , подарувавши житловий будинок доньці, позбавив себе права власності на спірний житловий будинок в інтересах і на користь рідної доньки, а не в інтересах і не на користь чужої для неї людини.

Більше того, суд зазначає, що воля дарувальника, який є батьком обдаровуваної, не могла викликати жодних сумнівів у його бажанні укласти з рідною донькою саме договір дарування, а не договір довічного утримання, оскільки відповідно до положень СК України діти зобов`язані доглядати та утримувати своїх батьків і без укладення договору довічного утримання і необхідності в укладенні договору довічного утримання з рідною донькою в позивача не було.

Окрім того, судом встановлено, що за оспорюваним договором дарування дарувальником є батько, а обдаровуваною є донька, яка зареєстрована та проживає разом з двома малолітніми дітьми по АДРЕСА_1 на одному подвір`ї з батьком. Позивач залишився проживати в подарованому ним житловому будинку разом з донькою, яка є для нього не чужою, а рідною людиною, що, на думку суду, не свідчить про відсутність у дарувальника наміру дарувати спірний житловий будинок.

На переконання суду під час розгляду справи про оспорення зазначеного правочину з підстав визнання такого недійсним, як вчиненого внаслідок помилки, судом встановлено обставину, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, і що такий укладено сторонами, розуміючи значення своїх дій, що має важливе значення для визначення того, що позивач на момент укладення правочину в повній мірі усвідомлював його правову природу та юридичні наслідки.

Так, перед підписанням договору сторонам було роз`яснено про умови договору довічного утримання, спадкового договору та заповіту та зазначено про те, що дарування належить до безоплатних договорів, за умовами якого обдаровуваний не має перед дарувальником будь-якого зобов`язання матеріального характеру, на що сторони погодилися та не мали ніяких заперечень.

В оспорюваному договорі дарування, підписаному ОСОБА_1 , зазначено, що дарування здійснюється дарувальником добровільно, розуміючи значення своїх дій.

Таким чином судом встановлено, що укладаючи оспорюваний договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, сторони договору мали повну уяву про предмет договору та досягли згоди щодо всіх істотних умов, а твердження позивача про те, що він помилявся щодо правової природи правочину, оскільки мав намір укласти договір довічного утримання, є його особистим баченням, сформованим за досить тривалий період часу після укладення вказаного правочину (через 9 років) внаслідок встановлення неприязних стосунків між позивачем та відповідачкою.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що твердження позивача про укладення оспорюваного договору дарування під впливом помилки, що ОСОБА_1 , укладаючи договір дарування, помилявся щодо його правової природи, оскільки мав на меті укласти договір довічного утримання та не мав на меті безоплатної передачі житлового будинку з прилеглими до нього господарськими спорудами у власність відповідачки ОСОБА_2 , і що укладаючи договір дарування обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, а їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників цієї угоди, є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами, спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним слід відмовити.

У зв`язку з відмовою в позові судові витрати слід покласти на позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 137, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур Уляна Тарасівна про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено судом 24.05.2019.

Суддя Л.В.Гула