КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року

м. Київ

справа № 2610/24736/2012

провадження № 22-ц/824/6182/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Мазурик О.Ф., Стрижеуса А.М.

за участю секретаря судового засідання Нечваль А.А.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

заінтересовані особи державний виконавець Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Норка

Євгеній Віталійович, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен

Банк Аваль» - Майтапової Валерії Юріївни

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року у складі судді Фролової І.В.

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Норки Євгенія Віталійовича, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року представник заявника ОСОБА_6 звернувся до суду зі скаргою на рішення та дії державного виконавця, в якій просив визнати протиправними дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Норки Є.В. щодо винесення постанови №47073953 від 02 квітня 2015 року про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження, скасувати вказану постанову.

В обґрунтування вимог зазначав, що 18 червня 2014 року Шевченківським районним судом було видано виконавчий лист №2610/24736/2012 на виконання рішення суду, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/9408/82/73960 від 27 червня 2008 року, що станом на 14 червня 2012 року складало 75 156,49 доларів США, що дорівнює за офіційним курсом НБУ станом на 14 червня 2012 року 600 688,25 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32,4 кв.м. в тому числі житловою площею 17,1 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_1 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997 року шляхом продажу її на прилюдних торгах за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виконавчий лист було предявлено до виконання Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Постановою державного виконавця Норки Є.В. від 02 квітня 2015 року у рамках виконавчого провадження №47073953 накладено арешт на усе майно, яке належить ОСОБА_1 Зазначав, що такі дії державного виконавця є неправомірними, оскільки за рішенням суду зверненню стягнення на предмет іпотеки підлягає квартира, яка належить у рівних частинах ОСОБА_7 та ОСОБА_1, а враховуючи те, що ОСОБА_1 є майновим поручителем та відповідає за зобов'язаннями виключно у межах Ѕ частини вказаної квартири.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року скаргу задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправними дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норки Євгенія

Віталійовича щодо винесення постанови № 47073953 від 02 квітня 2015 року про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження.

Скасовано постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норки Євгенія

Віталійовича № 47073953 від 02 квітня 2015 року про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 05 березня 2019 року представник АТ «Райффайзен

Банк Аваль» - Майтапова В.Ю. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову про відмову у задоволенні скарги у повному обсязі, оскільки вважає вказану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що постанова державного виконавця Норки Є.В. від 02 квітня 2015 року у рамках виконавчого провадження №47073953, якою накладено арешт на усе майно, яке належить ОСОБА_1, винесена з додержанням норм чинного законодавства.

Зазначає, що у постанові державного виконавця Норки Є.В. від 02 квітня 2015 року про відкриття виконавчого провадження боржнику було запропоновано добровільно виконати рішення суду, проте, постанову у встановлені строки виконано не було.

Звертала увагу на те, що державним виконавцем проведено усі необхідні дії, передбачені законодавством, для забезпечення виконання рішення суду.

Уважає, що дії державного виконавця щодо виконання рішення суду за рахунок забезпечувального майна є правомірними, оскільки накладення арешту на все майно боржника для забезпечення виплати основної винагороди, що підлягає стягненню, передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

03 квітня 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника заявника ОСОБА_8, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

ОСОБА_1 та його представник проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Державний виконавець Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Норка

Євгеній Віталійович у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що у державного виконавця були відсутні підстави накладати арешт на все належне ОСОБА_1 майно, у зв'язку з чим визнав протиправними дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження і скасував вказану постанову.

Проте, колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32,4 кв.м., в тому числі житловою площею 17,1 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_1 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997 року, шляхом продажу її на прилюдних торгах за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2014 року виключено з резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2013 року посилання на задоволення вимог відносно ОСОБА_10, рішення скасовано в частині стягнення судового збору з ОСОБА_10 та ОСОБА_1 В іншій частині рішення залишено без змін.

На підставі вказаного рішення суду 18 червня 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2610/24736/2012, який предявлено до виконання до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Постановою державного виконавця Норки Є.В. від 02 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження ВП №47073953 на підставі зазначеного виконавчого листа та того ж дня у рамках виконавчого провадження ВП №47073953 накладено арешт на усе майно, належне ОСОБА_1

Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Згідно із п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, провадження з виконання судових рішень є самостійною і невід'ємною частиною судового розгляду.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення виконавчої дії) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

За умовами ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення виконавчої дії) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

З резолютивної частини судового рішення та виконавчого листа убачається, що судове рішення, яке підлягає виконанню, безпосередньо стосується звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про іпотеку».

Згідно ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення виконавчої дії) примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до абзацу 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобовязання іншої особи- боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Зі змісту ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» убачається, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

З вищезазначених положень законодавства випливає, що державні/приватні виконавці мають право накладати арешт на майно боржника лише для забезпечення реального виконання судового рішення, а саме для того, щоб боржник за виконавчим листом не міг відчужити належне на праві власності майно та, як наслідок - ухилитися від виконання взятих на себе зобовязань.

З аналізу положень Закону України «Про іпотеку» випливає, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі відповідного судового рішення про звернення стягнення і виконавець при цьому має право задовольнити вимогу стягувача виключно у межах вартості предмету іпотеки, на яке відбувається стягнення, при цьому, майновий поручитель відповідає за основним зобовязанням позичальника виключно в межах вартості предмету іпотеки та не відповідає своїм іншим майном. Також, іпотекодавець (майновий поручитель) не має права без згоди іпотекодержателя розпоряджатися предметом іпотеки, тобто не має право відчужити відповідне майно.

З матеріалів справи убачається, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2013 року стосується звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 52,4 кв.м. в тому числі житловою площею 17,1 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_1.

При цьому, зі змісту судового рішення убачається, що ОСОБА_1 передав в забезпечення виконання зобовязань 1/2 частину квартири саме на підставі Договору іпотеки, а тому ОСОБА_1 являється майновим поручителем та відповідає за зобовязаннями позичальника лише у межах вартості предмету іпотеки.

Отже, дослідивши матеріали справи, вивчивши подані докази, надавши їм належну правову оцінку та виходячи з того, що судове рішення, яке підлягає виконанню, стосується звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка належить у рівних частинах ОСОБА_7 та ОСОБА_1, як майновому поручителю, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що скаржник, будучи майновим поручителем, відповідає за зобовязаннями виключно переданою в іпотеку частиною квартири та не відповідає своїм іншим майном, а тому державний виконавець не мав підстав накладати арешт на все належне ОСОБА_1 майно.

Щодо посилань апелянта на те, що державним виконавцем накладено арешт на все майно ОСОБА_1 з урахуванням сплати виконавчого збору та витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій, то такі доводи не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення виконавчої дії) державний виконавець протягом 3 робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про необхідність боржнику виконати рішення суду у добровільному порядку протягом семи днів з моменту винесення постанови, а у разі невиконання рішення в наданий для добровільного виконання строк, буде розпочато його виконання в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій.

Таким чином, виконавчий збір та витрати, повязані з проведенням виконавчих дій, стягуються з боржника у випадку не виконанням ним рішення суду у добровільному порядку.

Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних предявлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Відповідно до положень Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Державний виконавець зобовязаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження, виділеною в окреме провадження, не пізніше наступного робочого дня після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні відомості щодо винесення державним виконавцем постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з вчиненням виконавчих дій.

Ураховуючи вищенаведене, доводи апелянта про те, що арешт, накладений на все майно боржника, забезпечує реальне стягнення виконавчого збору є безпідставними.

Виходячи з викладеного, місцевий суд правильно визнав дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на все майно ОСОБА_1 протиправними.

Разом з тим, суд першої інстанції, задовольняючи скаргу у повному обсязі, дійшов помилкового висновку про скасування постанови державного виконавця про накладення арешту на все майно ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Частиною другою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Таким чином, виходячи з норм статті 451 ЦПК України, суд не наділений повноваженнями щодо скасування постанови державного виконавця, а відновлення порушеного права заявника підлягає у спосіб, передбачений частиною другою статті 451 ЦПК України, а саме, шляхом зобов'язання державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відтак, колегія уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність дій державного виконавця щодо накладення арешту на все майно ОСОБА_1, при цьому у мотивувальній частині вірно посилався на положення частини другої статті 451 ЦПК України, проте дійшов помилкового висновку про скасування постанови державного виконавця з огляду на положення статті 451 ЦПК України.

Інші докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала суду першої інстанції в частині скасування постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норки Євгенія Віталійовича № 47073953 від 02 квітня 2015 року про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження скасуванню з ухваленням нового рішення про зобов'язання державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норку Євгенія Віталійовича усунути порушення (поновити порушене право заявника). В іншій частині оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.

У справі «Soering vs UK» [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обовязковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Майтапової Валерії Юріївни задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року в частині скасування постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норки Євгенія Віталійовича № 47073953 від 02 квітня 2015 року про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження скасувати.

Зобов'язати державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норку Євгенія

Віталійовича усунути порушення (поновити порушене право заявника).

В іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо

до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 травня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

А.М. Стрижеус