ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6774/18 Номер провадження 22-ц/814/1158/19Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Філоненко О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Григоренко Катерини Іванівни на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2019 року, ухвалене суддею Миронець О.К., повний текст рішення складено 13.03.2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом, в якому вказувала, що перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають спільну дитину ОСОБА_4 , 2012 року народження. У 2016 році шлюб між ними розірвано. З 2017 року вона проживає та працює у Норвегії, в м. Сортланн та перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

Їх спільний з відповідачем син ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_2 Вона періодично його відвідує, надає матеріальну допомогу, оздоровлює. Також син приїжджав до неї у Норвегію .

Вона мала намір забрати сина на Новорічні свята та зимові канікули, проте відповідач не надав згоду на виїзд дитини за кордон, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду та просила ухвалити рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4 за межі України до Норвегії на період з 29.12.2018 року по 29.01.2019 року включно, з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 . Стягнути з відповідача судові витрати.

У грудні 2018 року позивачка збільшила позовні вимоги, посилаючись на те, що терміни розгляду справи та незгода відповідача на виїзд дитини за кордон потребують зміни періоду для здійснення виїзду сина для відпочинку, у зв`язку з чим просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до Норвегії на період часу з 20.05.2019 року по 20.07.2019 року включно, з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 . Стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодилася позивачка ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі представник позивачки адвокат Григоренко К.Г., посилаючись на неправильно встановлені місцевим судом обставини, які мають значення для справи, що потягло невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права, однобічність дослідження доказів, прохає скасувати рішення місцевого суду, ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до Норвегії на період часу з 20.05.2019 року по 20.07.2019 року включно, з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 . Стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що висновок виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, яким рекомендовано органу опіки та піклування ОСОБА_1 під час літніх канікул проводити з сином на території України один місяць без присутності батька, надано в іншій справі № 552/6511/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_11 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні дитини, яка на час подання апеляційної скарги не вирішена.

При цьому, не врегулювання порядку спілкування батьків з сином не є підставою для відмови у задоволенні позову про надання дозволу на тимчасовий одноразовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька з метою оздоровлення, відпочинку та культурного розвитку дитини.

Крім того, при розгляді даної справи Служба у справах дітей жодних висновків не надавала.

Дії відповідача щодо ненадання дозволу на тимчасовий виїзд спільної з позивачкою дитини за кордон з метою оздоровлення, відпочинку, навчання іноземної мови суперечать інтересам їх малолітньої дитини, положенням чинного національного та міжнародного законодавства у сфері захисту прав дітей, а також висновкам Верховного Суду у справах з аналогічних правовідносин.

Судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що малолітній ОСОБА_4 неодноразово перебував з матір`ю ОСОБА_1 у Норвегії та для нього сприятливий клімат даної держави, що підтверджено медичним висновком.

Висновки суду про те, що оздоровлення дитини краще проводити в Україні, де тепліше, ніж у Норвегії, ґрунтуються на припущеннях.

Крім цього, зазначила, що позивачка завжди забезпечувала повернення дитини в Україну після відпочинку в Норвегії.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно телефонограми, зафіксованої апеляційним судом, представник третьої особи Шпаревська І.А. прохала розглянути дану цивільну справу без участі Служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивачки адвокатів Григоренко К.І., Маліннікову Д.К., відповідача ОСОБА_2 , його представника адвоката Остапенко І.О.,перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Судом першої інстанції було встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 27).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17.06.2016 року у справі № 552/2595/16-ц, яке набрало законної сили, шлюб між ними розірвано (а.с. 9).

За спільною домовленістю між батьками малолітній син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком в м. Полтаві.

18.10.2017 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 та постійно проживає з чоловіком в м. Сортланн, Королівство Норвегія.

Згідно довідки від 13.03.2018 року школи м. Холмстад, Норвегія, вбачається, що даний навчальний заклад підтверджує те, що ОСОБА_4 буде зарахований до складу учнів школи м. Холмстад, якщо його адреса проживання зареєстрована в окрузі, до якого входить школа м. Холмстад.

Як убачається з листа від 14.02.2019 року виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, комісія з питань захисту прав дитини вирішила рекомендувати виконавчому комітету Київської районної в м. Полтаві ради, як органу опіки та піклування, затвердити висновок щодо участі матері ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним способом: кожного дня 30 хвилин спілкування з дитиною засобами телефонного зв`язку, скайп, під час зимових канікул - один тиждень на території України без присутності батька, під час літніх канікул - один місяць на території України без присутності батька.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів про те, що виїзд дитини за кордон буде здійснюватися з метою її оздоровлення.

Температура повітря в Королівстві Норвегії в травні - липні нижча за температуру повітря в цей же період в Україні та складає в середньому плюс 17-20 градусів, що підтвердили сторони в судовому засіданні, тому у цей період в Україні значно тепліше та кращі погодні умови для оздоровлення дитини.

Також судом враховано рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 08.01.2019 року, згідно якого ОСОБА_1 під час літніх канікул може один місяць проводити з сином на території України без присутності батька.

Надання дозволу на виїзд дитини в період навчання у школі призведе до порушення навчального процесу та пропуску занять, що не відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_4

Підтвердження зі школи м. Холмстад від 13.03.2018 року видано рік тому та містить дані про те, що дитина може бути прийнята до школи лише за умови реєстрації в окрузі до якого входить школа, тоді як ОСОБА_4 зареєстрований у м. Полтаві.

Також судом враховано позицію відповідача, який категорично заперечує проти виїзду сина без його супроводу, оскільки він не позбавлений батьківських прав, приймає участь у вихованні сина, який з ним спільно проживає та перебуває на його утриманні та вважає, що виїзд дитини в цей період призведе до пропуску занять у школі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Враховуючи те, що мати ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, має зареєстроване місце проживання та роботи у м. Сортланн, Королівство Норвегія, що підтверджується наявними у справі документами (а.с. 10-17); надає синові матеріальну допомогу, відвідує його періодично в Україні, оздоровлює та здатна забезпечити дитину усім необхідним під час перебування дитини у Норвегії; приймаючи до уваги положення статей 157, 161 СК України, колегія суддів приходить до висновку, щодо доцільності надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до м. Сортланн, Королівство Норвегія, із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини, буде сприяти її відпочинку в іншій культурній місцевості, всебічному розвитку та розширенню світогляду.

Оскільки тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, колегія суддів приходить до висновку про те, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Колегія суддів вважає, що виїзд малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон до м. Сортланн, Королівство Норвегія, разом з матір`ю ОСОБА_1 у період з 20.06.2019 року по 20.07.2019 року буде сприяти його відпочинку в гірській місцевості, всебічному розвитку та розширенню світогляду.

При визначенні періоду саме з 20.06.2019 року по 20.07.2019 р., колегія суддів враховує тривалість навчального процесу у школі, що відвідує малолітній ОСОБА_4 , який продовжується до кінця травня; ту обставину, що червень та липень є найтеплішими літніми місяцями, що сприятиме оздоровленню та комфортному відпочинку дитини.

Отже, заперечення відповідача та висновки місцевого суду про те, що надання дозволу на виїзд дитини в період навчання ОСОБА_4 у школі призведе до порушення навчального процесу та пропуску занять, що не відповідає його інтересам, на увагу колегії суддів не заслуговують.

Крім цього, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_4 за станом здоров`я не може перебувати у кліматичних умовах Королівства Норвегія.

Тому висновки суду першої інстанції про те, що у зв`язку з прохолодним кліматом Королівства Норвегії оздоровлення дитини має відбуватися в Україні, де температура значно тепліша, є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях.

Рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 08.01.2019 року, згідно якого ОСОБА_1 під час літніх канікул може один місяць проводити з сином на території України без присутності батька, не може бути підставою для відмови у виїзді дитини за кордон у супроводі матері з метою відпочинку, всебічного розвитку та розширенню світогляду дитини.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21.03.2019 року у справі № 552/6511/18, яке не набрало законної чинності відповідно до відмітки районного суду на копії рішення, встановлено матері ОСОБА_1 способи участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді кожного дня спілкування з дитиною засобами телефонного зв`язку, Скайп, Вайбер; перші два тижні (один раз у квартал) після приїзду матері до України за місцем проживання матері за адресою АДРЕСА_1 , без присутності батька; під час зимових канікул один тиждень без присутності батька; під час літніх канікул 45 днів без присутності батька.

Також встановлено бабусі ОСОБА_11 певний спосіб участі у вихованні онука ОСОБА_4

Разом з тим, надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_4 за межі України до Норвегії у період з 20.06.2019 р. по 20.07.2019 р. з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері ОСОБА_1 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , не протирічить способу участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , встановленому позивачці вказаним рішенням.

При цьому, зазначене рішення не містить заборони на тимчасовий виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення, відпочинку та культурного розвитку при наявності такої можливості.

Крім того, згідно пояснень відповідача ОСОБА_2 , у період 2017-2018 р. р. він не забезпечував малолітньому сину ОСОБА_4 відпочинок на території України, в тому числі на морі.

Його посилання на те, що позивачка не забезпечила сину належний догляд та її бажання залишити його у Норвегії для постійного проживання жодними належними доказами не підтверджені та ґрунтуються на припущеннях.

Як вказувала в суді апеляційної інстанції представник позивачки та не заперечувалося відповідачем, малолітній ОСОБА_4 неодноразово відвідував Норвегію разом з матір`ю ОСОБА_1 за згодою батька ОСОБА_2

При цьому, ОСОБА_1 завжди повертала дитину до України, що свідчить про її добросовісне ставлення до виконання взятого на себе зобов`язання щодо повернення дитини.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року при розгляді справи № 712/10623/17.

Отже, заперечення відповідача ОСОБА_2 проти виїзду сина без його супроводу за кордон у зв`язку з тим, що він не позбавлений батьківських прав, приймає участь у вихованні сина, який з ним спільно проживає та перебуває на його утриманні, на увагу колегії суддів не заслуговують.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову та надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до Норвегії на період часу з 20.06.2019 року по 20.07.2019 року включно, з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4 за межі України до Норвегії на період з 29.12.2018 року по 29.01.2019 року включно, з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 необхідно відмовити, у зв`язку зі спливом періоду, на який позивачка просила надати дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як роз`яснено в п. 36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року, який є чинним, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позовних вимог точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Як убачається з матеріалів справи, позивачкою ОСОБА_1 було сплачено 1762,00 грн. судового збору (704,80 грн. за подання позовної заяви та 1057,20 грн. за подання апеляційної скарги) та 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 158).

Відповідач ОСОБА_2 поніс витрати у розмірі 3300 грн. на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Остапенко І.О. в суді апеляційної інстанції, на підтвердження чого ним було надано копії договору про надання адвокатських послуг № 140 від 05.01.2019 р., переліку правничої допомоги, детального розрахунку суми судових витрат, акту прийому-передачі послуг за вказаним договором від 03.05.2019 р. та квитанції у сумі 3300 грн.

Враховуючи ту обставину, що позовні вимоги ОСОБА_1 , які є вимогами немайнового характеру, задоволені частково, вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позовних вимог точно визначити неможливо, колегія суддів проводить розподіл судових витрат порівну.

За таких обставин, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 881 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000 грн.

Крім цього, з позивачки ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1650 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 1-4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Григоренко Катерини Іванівни задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2019 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до Норвегії на період часу з 20.06.2019 року по 20.07.2019 року включно, з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 .

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 881 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1650 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя /підпис/ Чумак О.В.

Судді /підпис/ Дряниця Ю.В.

/підпис/ Пилипчук Л.І.

З оригіналом згідно:

Суддя Полтавського

апеляційного суду О.В.Чумак