Номер провадження: 22-ц/813/556/19
Номер справи місцевого суду: 520/9040/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прохоров П.А
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Берег-Будгруп»

відповідач - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2016 складі судді Прохорова П.А.,

в с т а н о в и в:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_4 та просила суд визнати недійсними:

- додаткову угоду №2 від 29.08.2012, укладену між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до договору №414 від 11.06.2007 про пайову участь у будівництві нежитлового приміщення, а саме: нежитлового приміщення АДРЕСА_1;

- додаткову угоду №2 від 29.08.2012, укладену між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до договору №163 про пайову участь у будівництві житла, а саме: будівництві 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_2, від 08.09.2005;

- додаткову угоду №2 від 29.08.2012, укладену між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до договору №165 про пайову участь у будівництві житла, а саме: будівництві 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3, від 08.09.2005.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка, яка є жінкою ОСОБА_3, не надавала останньому згоди на укладання спірних додаткових угод, про їх існування не знала. Отже, ОСОБА_3 розпорядився спільними майновими правами подружжя одноособово, без згоди позивача. Так як на момент укладення спірних додаткових угод позивач була співвласницею майнових прав на зазначені приміщення та не надавала згоди на передачу такого майна третім особам, остання вважає, що вказані додаткові угоди слід визнати недійсними.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2016 позов задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду №2 від 29.08.2012, укладену між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про внесення змін до договору №414 від 11.06.2007 «Про пайову участь у будівництві нежитлового приміщення», а саме: нежитлового приміщення АДРЕСА_1, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_5 Визнано недійсною додаткову угоду №2 від 29.08.2012, укладену між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про внесення змін до договору №163 від 08.09.2005 «Про пайову участь у будівництві житла», а саме: будівництва 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_2, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_6 Визнано недійсною додаткову угоду №2 від 29.08.2012, укладену між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про внесення змін до договору №165 від 08.09.2005 «Про пайову участь у будівництві житла», а саме будівництва 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_7

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.05.2017 заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення від 05.09.2016 залишено без задоволення.

ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, посилаючись на порушення судом норм права, а також застосувати до спірних правовідносин позовну давність, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення вимог ст.ст. 74,76,127 ЦПК України, суд не направляв на його адресу поштові повідомлення про розгляд справи та інші процесуальні документи. Позивач у позовній заяві навмисно вказав невірну адресу, у зв'язку з чим у відповідача була відсутня можливість звернутися до суду з заявою про застосування строків позовної давності. Спірні додаткові угоди були укладені 29.08.2012, тобто після їх укладення пройшло більше 4 років до моменту подання позову. В позовній заяві не зазначено про те, коли саме та за яких обставин позивач дізнався про порушення його майнових прав та чому, перебуваючи у шлюбних відносинах з ОСОБА_3 та знаючи, зі слів всіх інших учасників процесу, про придбання ним майнових прав на спірні об'єкти нерухомості (навіть надаючи на них свою згоду, за твердженням позивача), ОСОБА_2 не знала про відчуження таких прав її чоловіком більше 4 років тому та чому не могла дізнатися. Законодавством не передбачено визнання недійсним правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсним правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна, тому суд не мав права визнавати угоду недійсною. Спільні грошові кошти подружжя ОСОБА_2 сплачені за придбані майнові права не були, оскільки були сплачені первісними пайовиками: ОСОБА_5 - за договором №414 від 11.06.2007, ОСОБА_8 - за договором №165 від 08.09.2005, ОСОБА_7 - за договором №163 від 08.09.2005. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. У зв'язку з чим нежитлове приміщення АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2, відступлення майнових прав на які було предметом оспорюваних додаткових угод, не набули статусу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин ст.ст. 60,61,63,65 СК України та ст.ст. 368,369 ЦК України, які неправомірно були застосовані судом першої інстанції, та укладення вказаних угод не потребує згоди позивачки, а отже її права не були порушені.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 30.09.1978 року по теперішній час перебувають у шлюбі.

11.06.2007 між ТОВ «Берег-Будгруп» в особі директора Веселова С.Р., та ОСОБА_5 укладено договір №414 «Про пайову участь у будівництві нежитлового приміщення» за умовами якого ОСОБА_5 зобов'язався прийняти пайову участь у будівництві нежитлового приміщення АДРЕСА_1, шляхом перерахування грошових коштів в сумі 1943908,12 на рахунок ТОВ «Берег-Будгруп», яке зобов'язується здійснити будівництво зазначеного приміщення та протягом двох календарних місяців з моменту введення житлового будинку в експлуатацію передати пайовику нежитлове приміщення за актом приймання - передачі. Пайовик сплатив грошові кошти в сумі 1 943 908,12 на користь ТОВ «Берег-Будгруп», що підтверджується квитанцією до прибуткового ордеру №30, платіжним дорученням від 12.06.2007.

30.11.2009 між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_5, ОСОБА_3 укладено додаткову угоду №1 до договору №414 «Про пайову участь у будівництві житла» відповідно до якої, всі права та обов'язки інвестора, які належать ОСОБА_5 в повному обсязі перейшли до ОСОБА_3, всі грошові кошти в розмірі 1 943 908, 12 грн., вважаються внесеними громадянином ОСОБА_3

В подальшому 29.08.2012 між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №2 до договору №414 «Про пайову участь у будівництві нежитлового приміщення» про внесення змін, відповідно п. п. 1,5 якої, ОСОБА_3 передав належні йому по договору № 414 від 11.06.2007 права та обов'язки інвестора ОСОБА_4 та грошові кошти в розмірі 1 943 908, 12 грн., внесені ОСОБА_3 ТОВ «Берег-Будгруп» в рахунок інвестування нежитлового приміщення АДРЕСА_1, вважаються внесеними громадянином ОСОБА_4

08.09.2005 між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_6 укладено договір №165 «Про пайову участь у будівництві житла», відповідно до якого пайовик зобов'язується прийняти участь у будівництві житлового будинку, а підприємство виконати будівництво 2-х кімнатної кйартири АДРЕСА_3. ОСОБА_6 перераховано на рахунок ТОВ «Берег-Будгруп» грошові кошти в сумі 185 385, 50 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Берег-Будгруп» № 15-4 від 02.02.2015 року.

08.09.2005 між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_10 укладено договір № 163 «Про пайову участь у будівництві житла», відповідно до умов якого пайовик зобов'язується прийняти участь у будівництві житлового будинку, а підприємство виконати будівництво 2-х кімнатної квартири, загальною площею 73, 42 кв. м. в житловому будинку АДРЕСА_2.

На виконання умов договору № 163 від 08.09.2005 пайовиком перераховано на рахунок ТОВ «Берег-Будгруп» грошові кошти в сумі 185 385,50 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Берег-Будгруп» № 15-3 від 02.02.2015.

07.11.2011 між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до договору №165 від 08.09.2005 про внесення змін, відповідно до п. п. 1,6 якої ОСОБА_6 передала належні їй за договором №165 від 08.09.2005 права та обов'язки інвестора в повному обсязі ОСОБА_3, грошові кошти в сумі 185 385, 50 грн., вважаються внесеними ОСОБА_3

17.10.2011 між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_10 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до договору №163 від 08.09.2005 про внесення змін, відповідно до п. п. 1,6 якої ОСОБА_10 передав ОСОБА_3 всі належні йому права та обов'язки інвестора по вказаному договору, грошові кошти в сумі 185 385,50 грн. вважаються внесеними ОСОБА_3

29.12.2012 між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №2 до договору №165 від 08 вересня 2005 року про внесення змін, відповідно до п. п. 1, 6 якої ОСОБА_3 передав належні йому по договору №165 від 08.09.2005 права та обов'язки інвестора громадянину ОСОБА_4, грошові кошти в сумі 185 358, 50 грн. вважаються такими, що внесені ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що під час укладення спірних додаткових угод позивач, як дружина пайовика (ОСОБА_3) була співвласницею майнових прав на нежитлове приміщення АДРЕСА_1, 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 та на 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_3, проте, своєї згоди на їх укладання не надавала, а тому вказані угоди порушують права позивача.

Проте погодитися з такими висновками суду неможна з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

При вирішенні спорів цієї категорії суд має з'ясувати, чи діяли недобросовісно сторони договору при його укладенні та контрагент за таким договором, чи знав останній власник, чи за обставинами справи не міг знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і чи при укладенні договору щодо розпорядження спільним майном один із подружжя діяв за згодою другого з подружжя.

Вищевикладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 08 квітня 2015 року у справі N 6-7цс15.

Судом встановлено, що на час укладення спірних додаткових угод ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ОСОБА_3 уклав додаткову угоду №2 до договору №414 «Про пайову участь у будівництві нежитлового приміщення» від 11.06.2007, додаткову угоду № 2 до договору №163 «Про пайову участь у будівництві житла» від 08.09.2005, додаткову угоду №2 до договору №165 «Про пайову участь у будівництві житла» від 08.09.2005.

Однак, судом не з'ясовано, чи діяли недобросовісно ОСОБА_3 та інші сторони додаткових угод при їх укладенні, чи знала третя особа, чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і чи при укладенні ОСОБА_3 додаткових угод щодо розпорядження спільним майном він діяв за згодою другого з подружжя,враховуючи те, що до цього часу сторони перебувають у шлюбі за поясненнями її представника.

Разом із тим належні та допустимі докази таких обставин, зокрема недобросовістності дій сторін, усвідомлення ОСОБА_4 статусу майна і відчуження без згоди подружжя, не надані, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що наявні підстави для задоволення вимог ОСОБА_2 відсутні.

Щодо посилання апелянта про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд зазначає наступне.

У ЦК позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 цього Кодексу). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Зважаючи на викладене, судом неповно з'ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з підстав та мотивів, викладених вище. Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргуОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2016скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Берег Будгруп», ОСОБА_4 про визнання недійсними:

додаткової угоди №2 від 29.08.2012, укладеної між ТОВ «Берег - Будгруп» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про внесення змін до договору №414 від 11.06.2007 «Про пайову участь у будівництві нежитлового приміщення», а саме: нежитлового приміщення АДРЕСА_1, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_5;

додаткової угоди №2 від 29.08.2012, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю «Берег-Будгруп», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про внесення змін до договору №163 від 08.09.2005 «Про пайову участь у будівництві житла», а саме: будівництва 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_2, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_6;

додаткової угоди №2 від 29.08.2012, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю «Берег-Будгруп», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про внесення змін до договору №165 від 08.09.2005 «Про пайову участь у будівництві житла», а саме будівництва 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_7 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 1819 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: