Провадження № 2/161/1288/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді КирилюК В.Ф., за участю секретаря судового засідання Самолюк І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

29 серпня 2018 року (згідно відмітки на конверті) Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач, АТ КБ «Приватбанк) звернулося в суд з позовом доОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 59 152,24 грн. за кредитним договором №б/н від 01 лютого 2011 року.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 01 лютого 2011 рокувідповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за договором.

Станом на 14.08.2018 року заборгованість за кредитним договором становить 59 152,24 грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 490,20 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом 51 370,08 грн., 3 999,00 грн. пені, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 2 792,96 грн. штрафу (процентна складова).

З наведених мотивів та підстав позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 59 152,24 грн. за кредитним договором № б/н від 01 лютого 2011 року та понесені судові витрати по справі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечив.

Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Проти позову заперечив.

Також представник відповідача зробив заяву про застосування строку позовної давності.

Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 01 лютого 2011 рокувідповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Пунктом 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно наданого банку розрахунку, Станом на 14.08.2018 року заборгованість за кредитним договором становить 59 152,24 грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 490,20 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом 51 370,08 грн., 3 999,00 грн. пені, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 2 792,96 грн. штрафу (процентна складова) (а.с.2-4).

Враховуючи вищевикладене, відповідач істотно порушив умови кредитного договору, ст. 526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу є правомірними і їх слід задовольнити в цій частині.

Наявність заборгованості стосовно основної суми боргу не заперечував і представник відповідача у заяві про перегляд заочного рішення.

Однак, суд не може погодитися із обґрунтованістю зробленого позивачем розрахунку позовних вимог в частині процентів річних за користування кредитними коштами.

Зі змісту письмових пояснень представника позивача слідує, що банк розраховує проценти за користування кредитними коштами використовуючи не прості відсотки, при яких сума відсотків не капіталізується, а нараховується за кожен місяць окремо, а складні відсотки, відповідно до яких, сума відсотків капіталізується до загальної суми заборгованості, і в подальшому проценти нараховується на загальну суму заборгованості (основна сума боргу + нараховані проценти за попередні періоди).

З цього приводу суд зауважує, що відповідно до статті 1048 ЦК України (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору), позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Тобто, за загальним правилом, проценти за користування позикою, в тому числі у формі кредиту, нараховуються як прості відсотки, якщо сторони не визначили у договорі інше.

Позивач стверджує, що нарахування процентів як складних відсотків передбачено у тарифах банку, однак позивач не надає ці тарифи, а також не надав суду докази ознайомлення з ними відповідача у справі.

Вказана у позові веб-сторінка http://privatbank.ua/terms/pages/70/ також не містить у собі тарифів банку, які були чинні на момент укладення кредитного договору (29.12.2007р).

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що позивач належними та допустимими доказами не довів суду правильність своїх дій щодо нарахування процентів за користування кредитом у формі складних відсотків, а тому суд здійснює такий розрахунок самостійно.

Як слідує з матеріалів позову, сторони обумовили проценти за користування кредитними коштами у розмірі 3% на місяць, що становить 36% річних.

Основна сума боргу за кредитним договором у розмірі 490,20 грн. виникла 26 лютого 2014 року, що підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с.5).

Проценти за користування кредитними коштами встановлювалися між сторонами у такому розмірі:

1) у період з 26.02.2014 по 31.08.2014 2,5% на місяць, що становить 30% річних;

2) у період з 01.09.2014 по 31.03.2015 2,9% на місяць, що становить 34,8% річних;

3) у період з 01.04.2015 по 31.10.2018 3,6% на місяць, що становить 43,2% річних.

Позивач просить суд стягнути суму боргу станом на 14 серпня 2018 року, однак суд розраховує проценти річних саме до 31 жовтня 2017 року, тобто до останнього дня дії кредитної картки, яка згідно наданої банком інформації видана до жовтня 2017 року.

Стягуючи проценти за кредитним договором саме до 31 жовтня 2017 року суд враховує правову позицію, яка викладена у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки позивач не заявляв позовних вимог про стягнення 3% річних на підставі ст.625 ЦК України після закінчення строку кредитного договору (строку дії картки), а суд керуючись принципом диспозитивності не має права самостійно змінювати підстави та предмет позову, у задоволенні вимог про стягнення процентів після 31 жовтня 2017 року слід відмовити.

Тому суд розраховує суму процентів річних у такому порядку та за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів]

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
26.02.201431.08..203075.34
01.09.201431.03..2034.899.08
01.04.201531.10..2043.2547.69

Отже, належним розміром процентів річних у даному випадку є 722,11? грн., і саме цю суму суд бере за основу при прийнятті рішення.

Однак, суд не може погодитися з одночасним застосуванням позивачем цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, з наступних підстав.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачена відповідальність позичальника у вигляді сплати пені та штрафу у разі прострочення виконання зобов`язання.

Із змісту позовної заяви вбачається що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на прострочення відповідачем виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити, оскільки встановлено, що позичальник допустив порушення умов укладеного кредитного договору, за що позивач щоденно нараховує відповідачу пеню, а стягнення штрафу носить разовий характер, у зв`язку з тим, що порушенням позичальником будь-якого грошового зобов`язання на строк понад 30 днів, що змушує позивача звернутись до суду з позовом, а тому за порушення умов укладеного кредитного договору підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку пеня.

Аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15, а також від 11 жовтня 2017 року №6-1374цс17.

З огляду на вищевикладене, на думку суду, не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі штрафу у розмірі 500,00 грн. (фіксована частка) та 2 792,96 грн. (процентна складова) оскільки до позивача вже застосована цивільно-правова санкція за порушення строку виконання грошового зобов`язання пеня у розмірі 3 999,00 грн.

З врахування зробленої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, а також враховуючи положення п.1 ч.2 ст.258 ЦК України стосовно спеціальної позовної давності в один рік для вимог про стягнення неустойки з відповідача підлягає стягненню неустойка у формі пені у розмірі 1 200,00 грн., тобто яка нарахована за період з 29 серпня 2017 року по 14 серпня 2018 року.

Отже, належною сумою заборгованості станом на 14 серпня 2018 року є 490,20 грн. тіла кредиту, 722,11 грн. процентів річних та 1 200,00 грн. пені, яка нарахована за період з 29 серпня 2017 року по 14 серпня 2018 року.

Зроблені відповідачем платежі у розмірі 2,40 грн. 31 січня 2014 року, 100 грн. 31 грудня 2014 року, 1001 грн. 09 листопада 2016 року до уваги судом не беруться, оскільки вони, згідно правил черговості погашення вимог за грошовими зобов`язанням, які передбачені у ст.534 ЦК України, повністю були спрямовані на погашення наявної у відповідача неустойки, що підтверджується розрахунком банку (а.с.5-6). Хоча позовна давність за неустойкою за цей період закінчилась, однак станом на день здійснення цих платежів вона була нарахована банком, а строки давності за нею не спливли.

Стосовно зробленої представником відповідача заяви про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення основної суми боргу та процентів, суд зазначає наступне.

У постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року №6-127цс14 сформована правова позиція, відповідно до якої, за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до умов договору, укладеного ПАТ КБ ПриватБанк і позивачем, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки. Строк останньої виданої картки за укладеним договором становить до жовтня 2017 року, що слідує з наданої банком довідки, а також відповідачем не спростовано.

Оскільки банк звернувся до суду з даним позовом у серпні 2018 року, тобто в межах трьох років після закінчення строку дії картки, суд дійшов висновку, що ним не пропущено строку позовної давності.

Підсумовуючи все вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 лютого 2011 року у загальному розмірі 2 412,31 грн. з яких:

1) 490,20 грн. тіло кредиту;

2) 722,11 грн. процентів річних;

3) 1 200,00 грн. пеня, яка нарахована за період з 29 серпня 2017 року по 14 серпня 2018 року.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» платіжним дорученням сплатило судовий збір у розмірі 1762,00 грн. (а.с.1).

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково в сумі 2412,31 грн., тому на користь позивача слід присудити у пропорційному розмірі судовий збір, що становить 71,86 грн. ((2 412,31 / 59 152,24) * 1 762)).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 141, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути зОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 лютого 2011 року в розмірі 2 412,31 грн. (дві тисячі чотириста дванадцять грн. тридцять одна коп.), з яких: 490,20 грн. тіло кредиту; 722,11 грн. процентів річних; 1 200,00 грн. пеня.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 71,86 грн. (сімдесят шість грн. вісімдесят шість коп.).

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Позивачем у справі є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», адреса 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, .

Відповідачем у справі є ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складено та підписано 23 травня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк