ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Харків

Справа № 621/2502/16-ц

Провадження № 22-ц/818/2363/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи :

Позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

Відповідач: ОСОБА_1 ,

Представник відповідача: Браславська ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в м. Харкові

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 13 лютого 2019 року, ухвалене суддею Овдієнко В.В.,-

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 12461,97 грн. за кредитним договором №б/н від 14.05.2007 року, яка складається з: 221,26 грн. заборгованості за кредитом, 8071,09 грн. відсотків за користування кредитом, 3100 грн. заборгованості по пені та комісії, а також штрафи: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 569,62 грн. штраф (процентна складова); та стягнути 1378 грн. судових витрат.

Позов мотивований тим, що 14 травня 2015 року ОСОБА_1 підписав Заяву №б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом ОСОБА_1 у заяві. Згідно вказаних «Умов та правил надання банківських послуг» клієнт надає свою згоду на можливість встановлення кредитного ліміту за рішенням банку, його зміні в будь-який момент, а також власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту та погашати заборгованість. Крім того, банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку» з розрахунку 360 календарних днів на рік, а при порушення позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань більш ніж на 120 днів, він зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн та 5% від суми позову.

Зазначає, що позивач в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг, надавши кредит у встановленому розмірі, а відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, чим порушив умови договору та ст.509, 526, 1054 ЦК України, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 12461,97 грн., від погашення якої він ухиляється.

Відповідач проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні та застосувати строки позовної давності. Також зазначав, що позивачем на підтвердження наявності зобов`язань відповідача перед банком щодо сплати заборгованості по пені, комісії та штрафів не надано, як і доказів ознайомлення і підписання ОСОБА_1 . «Умов та правил надання банківських послуг», «Тарифів банку» та «Пам`ятки клієнта», що виключає факт виникнення між сторонами договірних правовідносин. Вказує, що дійсно за заявою №б/н від 11 травня 2007 року отримав кредит у розмірі 2000 грн. зі сплатою 3% щомісячно і кредитну картку відповідно. До кінця 2007 року ним було погашено вказану заборгованість, її відсутність була підтверджена відповідачу співробітниками банку, а картка після погашення кредиту не прийнята банком.

Позивач надав свої пояснення, у яких зазначив, що між сторонами укладено договір приєднання відповідно до ст.634 ЦК України, шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», «Тарифів банку», які є публічною офертою та в яких зафіксовано зміст кредитного договору. На підставі наведеного відповідачу було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 , ключем до якого є пластикова картка. Вказує, що ОСОБА_1 своїм підписом в заяві підтвердив ознайомлення і погодження з «Умовами…» та висловив згоду, що вони разом з пам`яткою клієнта та Тарифами складають договір. Щодо строку позовної давності зазначив, що строк дії перевипущеної картки встановлено до останнього дня листопада 2015 року, з позовом банк звернувся 13 грудня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності. З виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувався кредитною карткою та має заборгованість, що суперечить твердженню про погашення боргу в 2007 році.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13 лютого 2019 року, повний текст якого складено 25 лютого 2019 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 9392 грн 35 коп. заборгованості за кредитним договором б/н від 14.05.2007, станом на 31.10.2016, які перерахувати на рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299. У решті позовних вимог Публічному акціонерному товариству Комерційному банку "Приватбанк" відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 1038 грн 57 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору, які перерахувати на рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розмір заборгованості за кредитним договором підтверджений випискою по особовому рахунку, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованості за договором, відомостями вказаного розрахунку спростовуются доводи відповідача про погашення ним заборгованості за кредитом у 2007 році, оскільки значні суми ним були сплачені лише у 2010 році. Будь-яких доказів на спростування зазначених розрахунків заборгованості за кредитним договором, а також строку дії останньої картки, виданої відповідачу, до останнього дня листопада 2015 року не надані.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 6 березня 2010 року, тобто через 3 роки після підписання відповідачем заяви №б/н від 11 травня 2007 року. Додатково надано копію наказу №С-169 від 23 серпня 2006 року, яким вносилися зміни в документ №737 від 24 травня 2006 року та відповідно до п.1 якого вносилися зміни в «Умови…» згідно Додатку №1, який не надано. Крім того, позивачем не надано належних доказів оформлення та укладення між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам`ятки клієнта, Умов… та Тарифів, що у сукупності із заявою свідчило про укладення між сторонами у належній формі договору про надання банківських послуг.

Також вказує, що позивачем не надано доказів щодо терміну дії кредитної картки, яка була видана відповідачу 25 травня 2007 року, довідка про дію картки до 5/15 спростовується тим, що кредитний договір укладався на 5 років, тобто до 25 травня 2012 року, тому строк дії картки не міг перевищувати строк дії договору. Тому, нарахування відсотків після спливу строку кредитування є неправомірним.

Стверджує, що не заслуговують на увагу доводи про видачу другої картки від 14.05.2012 є продовженням кредитних відносин, оскільки у разі закінчення кредитної лінії має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах з видачею нової платіжної картки під підпис отримувача. Проте, позивачем не надано доказів, які б ототожнили платіжні картки як такі, що видані в межах дії одного й того ж договору кредиту.

Зазначає, що позивачем не надано доказів укладення з відповідачем договору про збільшення строку позовної давності на 50 років.

Наголошує на пропуску позивачем строку позовної давності на підставі того, що кредит відповідачем був отриманий у травні 2007 року, строк дії договору становить 5 років, тобто до 15 травня 2012 року, тоді як позивач звернувся до суду в грудні 2016 року. Додатково пояснює, що ОСОБА_1 погасив заборгованість по кредиту в повному обсязі в грудні 2007 року, 14 травня 2012 року звернувся до банку для отримання платіжної картки з метою отримання на неї заробітної плати, про те, що картка була кредитною відповідачу відомо не було.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що 14 травня 2007 року у ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк", було відкрито рахунок за заявою ОСОБА_1 про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», згідно якої останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а. с. 10-16, 67, 69-101, 118-142, 144). Своїм підписом відповідач погодився з тим, що дана заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» та «Пам`яткою клієнта» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.

З довідки ПАТ КБ "Приватбанк" №30.1.0.0/2-2016213/0523 від 15 лютого 2017 року, що відповідач ОСОБА_1 отримав картки № НОМЕР_1 (дата відкриття 15.05.2007, строк дії 05.2015) та №420464 (дата відкриття 14.05.2012, строк дії 11.2015) (а. с. 60, 143, 205, 206).

Згідно розрахунків, наданих позивачем у вигляді виписки по особовому рахунку за кредитним договором б/н, укладеним між позивачем та ОСОБА_1 , станом на 31 жовтня 2016 року за кредитним договором мається заборгованість з боку відповідача ОСОБА_1 в розмірі 12461 грн. 97 коп., яка складається з наступного: 221 грн. 26 коп. - заборгованості за кредитом; 8071 грн. 09 коп. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 3100 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 569 грн. 62 коп. - штраф (процентна складова).

Факт отримання банківських карток підтверджується розрахунком заборгованості. Судом першої інстанції встановлено, що розрахунок містить наступні відомості: перше зняття коштів ОСОБА_1 було здійснено 26.05.2007; після внесення відповідачем коштів на погашення кредиту 17.07.2010 - 1600 грн, 21.07.2010 - 580,25 грн, а також погашення 31.07.2010 відсотків - 31,29 грн, заборгованість за кредитним договором була відсутня; після отримання ОСОБА_1 нової кредитної картки перше зняття коштів відповідач здійснив 22.05.2012; останні платежі на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 здійснив 31.07.2013 на 400 грн., 22.08.2013 на 70 грн., 15.10.2013 на 250 грн., 30.10.2013 на 100 грн., 23.12.2013 на 200 грн. (а. с. 6-8, 62-65, 45-47, 196-204). Будь-яких доказів на спростування зазначених розрахунків заборгованості за кредитним договором, а також строку дії останньої картки, виданої відповідачу, до останнього дня листопада 2015 року не надані.

А також, в апеляційній скарзі представник відповідача вказував, що відповідачем дійсно отримувалась картка 14 травня 2012 року, на його думку з метою отримання на неї заробітної плати. Крім того зазначав, що сама картка для підтвердження її строку дії у відповідача не зберіглась.

В суді першої інстанції представник відповідача заявляв про застосування строків позовної давності (а.с.37-38).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Встановивши, що у травні 2007 року відповідач отримав кредит (кінцевий термін повернення якого відповідає строку дії картки) у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яка перевипускалася та відповідачем у ПАТ КБ «ПриватБанк» отримано нову кредитну картку, якою він користувався, з іншим строком дії, який становив до останнього дня листопада 2015 року, та з урахуванням передбаченого законом трирічного стоку позовної давності, позовна давність спливає 1 грудня 2018 року, а з позовом до суду банк звернувся у грудні 2016 року, тобто суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі, оскільки позов подано в межах 3 років.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), у якій також вказано, що для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, що після спливу дії договору, право кредитодавця на стягнення процентів за кредитом і пені припиняється, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відтак, після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги не спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність не спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу.

Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції помилково стягнув відсотки та пеню після закінчення дії картки. В такому випадку, відсотки підлягають стягненню з 15 грудня 2013 року, з у рахуванням звернення позивача з позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 , по закінчення строку дії картки, а саме листопад 2015 року.

Згідно розрахунку заборгованість по відсотках за цей період складала 2694,20 грн., тобто стягненню підлягає саме ця сума, замість 8071,09 грн.

Стосовно стягнення пені слід зазначити, що вона стягненню не підлягає, оскільки з позовом позивач звернувся 15 грудня 2016 року, з врахуванням строку позовної давності її стягнення можливе лише за 1 рік з 15 грудня 2015 року по 15 грудня 2016 року, тоді як строк дії картки закінчився в листопаді 2015 року. Отже, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з відмовою у позові.

Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гри. + 5% від суми позову.

Судова колегія дійшла висновку про задоволення позову в сумі 221,26 тіло кредиту, 2694,20 заборгованість по відсоткам з 15 грудня 2013 року по 30 листопада 2015 року, отже, сума позову складає (221,26+2694,20) 2915,46 грн.*5%=145,77 грн. (штраф, процентна складова).

Остаточно з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту 221,26 грн., заборгованість про відсоткам 2684,20 грн. з 15.12.2013 по 30.11.2015, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 145,77 грн. штрафу (процентна складова), всього: 3561,23 грн.

Відповідно до ч.1,10 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні.

Тобто, позов було заявлено на суму 12461,97 грн., задоволено на суму 3561,23 грн., що складає 28,58 %, та відмовлено на суму 8900,74 грн., що становить 71,42 %.

Сплачено позивачем за звернення до суду першої інстанції з позовом 1378 грн., відповідачем за подання апеляційної скарги 1557,85 грн..

Отже, слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, який складає 28,58% від 1378 грн. в розмірі 393,83 грн. та з позивача на користь відповідача 71,42% від 1557,85 грн. з врахуванням розміру вимог у задоволенні яких відмовлено, в сумі 1112,62 грн. Різниця становить (1112,62-393,83) 718,79 грн. з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 13 лютого 2019 року змінити. Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , РНОКПП, адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (, МФО305299, юридична адреса: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) заборгованість: по тілу кредиту станом на 31 жовтня 2016 року в сумі 221 (двісті двадцять один) грн. 26 коп., по відсоткам за користування кредитними коштами за період з 15 грудня 2013 року по 30 листопада 2015 року в сумі 2694 (дві тисячі шістсот дев`яносто чотири) грн. 20 коп., штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процента складова) 145 (сто сорок п`ять) грн. 77 грн., всього: 3561 (три тисячі п`ятсот шістдесят один) грн. 23 коп.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (, МФО305299, юридична адреса: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , РНОКПП, адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 718 (сімсот вісімнадцять) грн. 79 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу ст.389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук