233 № 233/672/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м.Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Бєлостоцької О.В.,

за участі секретаря Теліціної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в якому зазначила, що в період часу з 12 липня 2016 року по 30 червня 2017 року вона працювала мийником-прибиральником рухомого складу у виробничому підрозділі «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З березня 2017 року відповідач по справі припинив виплачувати заробітну плату, хоча продовжував її нараховувати. Станом на 30 червня 2017 року відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01 березня 2017 року по 30 червня 2017 року в розмірі 10232 гривні 61 копійка (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 7781 гривня 28 копійок).

Позивач просить:

-стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період часу з 01 березня 2017 року по 30 червня 2017 року в розмірі 7781 гривня 28 копійок.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності (а.с.18).

Представник ПАТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому просив розглядати справу за його відсутності (а.с.23-25).

З наданого представником ПАТ «Українська залізниця» відзиву (а.с.23-25) вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги ОСОБА_1 та просить відмовити їх задоволенні в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію наступними обставинами:

-з 16 березня 2017 року у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності нарахування заробітної плати працівникам було припинено. У відповідача відсутній зв`язок з розташованими на непідконтрольній території виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» АТ Укрзалізниця», а також відсутня передача з непідконтрольної території первинних документів.

-за першу половину березня позивачу нараховано аванс в сумі 1392 грн 48 коп, який виплачений, що підтверджується довідкою № 113/2 від 22 лютого 2019 року та видатковим касовим ордером № 316 від 14 серпня 2017 року. Інша заборгованість із заробітної плати перед позивачем за березень-червень 2017 року у відповідача відсутня, так як нарахування заробітної плати за цей період не здійснювалось через відсутність первинних документів;

-згідно Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року порушення норм трудового законодавства стосовно працівників структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничний перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» виникли через форс-мажорні обставини і на цій підставі відповідач підлягає звільненню від відповідальності за невиконання обов`язків, передбачених законодавством про працю.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем по справі, з 12 липня 2016 року обіймала посаду мийника-прибиральника рухомого складу 3 розряду на пункті технічного огляду тепловозів «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки позивачки (а.с.8-9).

30 червня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі ст.38 КЗпП України у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за дитиною до досягнення 14-річного віку (а.с.4-10).

На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надана довідка, підписана головним інженером ОСОБА_2 та головним бухгалтером ОСОБА_3 , в якій зазначені суми до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за березень - 2757,34грн, квітень - 1641,59грн., травень - 1717,20 грн., червень - 1665,15грн, а всього за період часу з березня 2017 року по червень 2017 року - 7781 грн 28 коп (а.с.4).

Відповідно до довідки ПАТ «Українська залізниця» від 22 лютого 2019 року № 113/2 дохід ОСОБА_1 за 6 місяців з березня по червень 2017 року становить 1392 грн 48 коп і складається із заробітної плати за березень 2017 року, в період часу з квітня по червень 2017 року заробітна плата позивачці не нараховувалась (а.с.25).

Як вбачається з видаткового касового ордеру № 316 від 14 серпня 2017 року (а.с.26), ОСОБА_1 14 серпня 2017 року сплачена депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 1392 грн 48 коп (а.с.26).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) вбачається, що в березні 2017 року відповідачем по справі ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату в розмірі 3467грн 28 коп (що, доречі, збігається із розміром нарахованої заробітної плати за цей місяць, зазначеним в довідці, яка подана позивачкою на підтвердження заявлених позовних вимог); з квітня по червень 2017 року нарахування відсутні (а.с.45-47).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Згідно ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачкою надана довідка за підписом головного інженера ОСОБА_2 та головного бухгалтера ОСОБА_3 (а.с.4), яка досліджена судом і зазначені в ній відомості не спростовані відповідачем по справі, не надано доказів, що відомості, які відображені в ній, є недостовірними, як і не спростовано наявність повноважень на складення такої довідки у осіб, що її підписали.

Заперечення відповідача проти позову зводяться до того, що заробітна плата позивачці в період часу з другої половини березня по червень 2017 року не нараховувалась у зв`язку з відсутністю первинних документів.

Частиною 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Враховуючи вищенаведені положення Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні» посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачці ОСОБА_1 , яка до червня 2017 року перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, є неспроможними, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік законом покладено саме на працедавця, а не на працівника.

Оскільки відомості, викладені в довідці, наявній на аркуші справи 4 відповідачем не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, суд дійшов висновку про те, що позивачка довела заявлені позовні вимоги.

Видатковий касовий ордер від 14 серпня 2017 року № 316 (а.с.26), наданий відповідачем на підтвердження заперечень проти позову, не підтверджує факту сплати на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період часу з другої половини березня 2017 року по червень 2017 року.

Приймаючи до уваги наведене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст.13 ЦПК України та враховуючи, що відповідач сплатив на користь позивачки заробітну плату за першу половину березня 2017 року в розмірі 1392 грн 48 коп, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення на її користь з відповідача заборгованості із заробітної плати в розмірі 6388 грн 80коп (7781грн 28 коп - 1392 грн 48 коп).

Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, вважає за необхідне зауважити, заборгованість по заробітній платі за період часу з другої половини березня 2017 року по червень 2017 року у розмірі 6388 грн 80коп визначена з урахуванням відрахованих обов`язкових платежів та податків.

Згідно висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, ст.ст.115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області; тривалими перервами в роботі транспорту, регламентованими умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою є ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», вони об`єктивно впливають на її обов`язки, передбачені законодавством України про працю, зокрема ст.ст.115, 116 КЗпП України та унеможливлюють їх виконання. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язальної сторони, якою є ПАТ «Українська залізниця регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема ст.ст. 115, 116 КЗпП України, враховуючи субсидіарне застосування ст.4 КЗпП України та ст.ст.9, 263, 617 ЦК України (а.с.27-35).

Проте, на переконання суду, наявність такого висновку не звільняє ПАТ «Українська залізниця» від обов`язку виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст. 94,116, КЗпП України, ст.ст.1, 2, 24 Закону України «Про оплату праці», керуючись ст.ст. ст.ст.4,19,259,263, 264, 265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Тверська, 5, ідентифікаційний код 40075815) про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній плати в розмірі 6388 (шість тисяч триста вісімдесят вісім) гривень 80 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 630 (шістсот тридцять) гривень 93 копійки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 21 травня 2019 року.

Суддя