ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2019 року м. Чернівці

Справа №725/5032/18

провадження 822/449/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справа:

головуючого Кулянди М.І.

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Ковальчук Н.О.,

представника позивача Кесаревої Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку (головуючий у 1-й інстанції Федіна А.В.),

встановив:

У вересні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ "Ощадбанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №504 в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

23 квітня 2009 року, на підставі виконавчого напису нотаріуса, звернуто стягнення на квартиру загальною площею 74,50 кв.м., житловою площею 48,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що вказані особи підлягають виселенню з квартири без надання іншого житлового приміщення на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Вказує, що ним було направлено відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення, проте вимоги претензії були проігноровані.

Просив cуд, виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу, вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним дослідженням всіх обставин справи, порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 лютого 2019 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Зокрема, зазначають що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не доведено факт проживання відповідача та її доньки по АДРЕСА_1 , не взяв до уваги довідку-виписку з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію за №1577 від 24 липня 2018 року КЖРЕП №9, яка була надана АТ «Ощадбанк».

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для виселення відповідача та її доньки, оскільки їх фактичне проживання за адресою місцезнаходження квартири, що передана в іпотеку, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитись із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 08 листопада 2006 року між АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 350 000 гривень, зі сплатою 16 % річних, строком до 28 жовтня 2026 року.

Згідно умов кредитного договору цільове використання кредиту - на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 08 листопада 2006 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останнім в іпотеку передано вказану квартиру, яка була придбана за договором купівлі-продажу від 08 листопада 2006 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 08 листопада 2006 року, який укладено між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої, останньою придбано спірну квартиру, вартість якої визначена у розмірі 553 210 гривень.

У вказаній квартирі відповідачка зареєстрована разом із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою-випискою з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію за №1577 від 24 липня 2018 року, виданою КЖРЕП №9 (а.с.17).

ОСОБА_2 свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконувала, в зв`язку з чим станом на 06 серпня 2018 року заборгованість за кредитним договором становила 549 417 гривень 86 коп.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходить із того, що спірна квартира придбана за 553 210 гривень, з яких 203210 гривень сплачено ОСОБА_2 , а кредит було надано в розмірі 350 000 гривень.

Враховуючи, що спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_2 та кредитні кошти, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів зі спірного житла без надання їм іншого житла (постійного чи тимчасового), і адреса такого житла АТ «Ощадбанк» не була ним зазначена у позові.

Отже, суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення вищенаведене не врахував, а тому рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про виселення з житлового приміщення підлягає зміні з підстав, які викладені в мотивувальній частині постанови.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову АТ «Ощадбанк» в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення, або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

На підставі Наказу МВС України від 22 листопада 2012 №1077 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421 було затверджено Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів.

Згідно п. 1.3 зазначеного вище Порядку реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів.

Відповідно до п. 3.1 Порядку зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, на підставі наведеного, вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про виселення є підставою для вчинення відповідних дій щодо зняття осіб з реєстраційного обліку компетентними органами, відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому рішення суду першої інстанції цій частині підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 лютого 2018 року в частині відмови в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про виселення з житлового приміщення змінити з підстав, які викладені в мотивувальній частині постанови.

В решті, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови - 10 травня 2019 року.

Головуючий М.І. Кулянди

судді Н.К. Височанська

Н.Ю.Половінкіна