Провадження №2/225/373/2019
Справа №225/451/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

24 квітня 2019 року м.Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Качаленко Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Федорцової І.С.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її законного представника ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

24.01.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського міського суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначив наступне.

Позивачу на праві власності належить квартира №10 за адресою: м. Торецьк, вул. Гайдара, буд.7. У вказані квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_4 Вказані особи з травня 2015 року в дані квартирі не проживають, місцезнаходження їх йому не відоме, особисті речі в квартирі відсутні. На теперішній час виникла необхідність у знятті відповідачів з реєстрації за вказаною адресою, оскільки їх реєстрація випливає на розмір субсидії за комунальні послуги, які він сплачує. Враховуючи те, що реєстрація відповідачів у вказаній квартирі чинить перепони у вільному розпорядженні належним йому майно, він вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник позивача зазначив, що відповідач разом із дитиною у квартирі, що належить ОСОБА_1 не проживають близько чотирьох років, особисті речі у квартирі відсутні, у звязку з чим просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житлом.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, оскільки у спірній квартирі вона проживає близько 9 років, з вересня 2018 року не проживає у спірній квартирі, оскільки позивач обмежив її доступ, змінив замки і не пускає до житла. Наразі вона винаймає квартиру, що розташована АДРЕСА_1 разом із дочкою ОСОБА_4, власного житла має, змінити реєстрацію не може.

Відповідач ОСОБА_4 у присутності законного представника - своєї матері ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, оскільки з квартири минулого літа разом із матірю вони пішли у звязку з тим, що позивач зловживав алкогольним напоями. В квартирі проживали до літа 2018 року. Після цього декілька разів і вона, і її матір приходили до квартири, однак позивач їм двері не відчиняв, змінив замок.

Представник третьої особи служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк в судовому засіданні заперечувала проти позову в частині визнання неповнолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у звязку з порушенням права дитини на користування житловим приміщенням, в якому вона зареєстрована та відсутністю відомостей про місцезнаходження дитини. До теперішнього часу ОСОБА_4 не досягла повноліття та не набула повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин не проживання її в квартирі за адресою: м. Торецьк, вул. Гайдара, 7/10, а тому підстави для визнання її такою, що втратила право користування цією квартирою відсутні.

Допитана свідок ОСОБА_6 пояснила, що проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, та є сусідкою позивача. Позивач та відповідач проживали разом однією сімєю. Близько пяти років відповідач у квартирі ОСОБА_1 не проживає. В 2014 році пішла і з того часу там не проживає. Відповідач приходила кожного місяця до позивача тільки в день його пенсії 20 числа, два-три дні побула і знову їхала. Коли ОСОБА_3 приїжджала, вона не раз вмовляла її повернутись до ОСОБА_1, говорила, що він має погане самопочуття, що треба догляд, однак такі прохання залишись поза увагою. Після того, як відповідач поїхала, була в квартирі ОСОБА_1 та бачила, що особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Проте, що відповідач разом із дитиною поїхала, свідок дізналась від сусідів, особисто не бачила. Акт, про те що позивач вигнав відповідача вона не памятає як підписувала, можливо їй підсунули, а вона підписала не прочитавши.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що є сусідом позивача та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач проживає разом із ним в одному підїзді, а відповідач - це дружина позивача. Знає, що вони посварились і відповідач пішла, забрала речі, це було близько пяти років назад. Юра приходив до нього поїсти та переночувати, інколи проживав у нього, оскільки не мав коштів для існування. ОСОБА_1 є пенсіонером, але пенсійна карточка знаходилась у відповідача, вона знімала його гроші раз у місяць, коли приходила до позивача.

Допитаний в судовому засіданні в порядку ст.ст. 230-232, 234 ЦПК України як свідок ОСОБА_1 пояснив, що відповідач є його дружиною, проживали разом з 2010 року. Донька ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не є його дочкою. Близько чотирьох років назад вони посварились через собаку, він був проти і сказав, що собаці не місце в квартирі, щоб вони забирались. Відповідач тоді вивезла свої речі та речі дитини. Наразі в квартирі він проживає один, необхідність у знятті відповідачів з реєстрації повязана зі сплатою комунальних послуг, оскільки він сплачує ще і за відповідачів. На протязі цих років відповідач періодично приходила приблизно один раз на місяць в день пенсії, знімала гроші, купувала продукти, решту грошей залишала собі, могла щось приготувати, неодноразово просив її повернутись, однак його прохання ОСОБА_3 ігнорувала. Досить тривалий час відповідач ОСОБА_3 у його квартирі не зявлялась, останнього разу приходила в серпні 2018 року на ОСОБА_8, намагалась потрапити у квартиру, однак він її не впустив, двері не відчинив, бо не хотів більше з нею жити. Близько трьох місяців назад він поміняв замки в квартирі, ключі відповідачу не давав. На протязі чотирьох років він вмовляв відповідача ОСОБА_3 повернутись, а вона проживала на різних зйомних квартирах. На теперішній час проживати з нею спільно не бажає. Позивач зазначив, що в провадженні Дзержинського міського суду Донецької області знаходиться цивільна справа за його позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Суд виніс рішення, однак воно ще не набрало законної сили.

Допитана в судовому засіданні в порядку ст.ст. 230-232, 234 ЦПК України як свідок відповідач ОСОБА_3 пояснила, що із 2009 року одружена з позивачем. ОСОБА_4 - її неповнолітня дочка. У спірній квартирі проживали разом близько 9 років, доводи позивача з приводу того, що вона виїхала з квартири з травня 2015 року не відповідають дійсності. Насправді не проживає там з вересня 2018 року, оскільки поведінка позивача змусила її покинути квартиру та винаймати інше житло. До 2018 року в їх родині були нормальні стосунки, навіть збирались влітку їхати відпочивати на море. В квартирі, що розташована за адресою АДРЕСА_2, були повязані спільним побутом, робили ремонт, купували речі, разом платили комуналку, із ними також проживала її дочка ОСОБА_9 На протязі тривалого часу позивач зловживав алкогольними напоями, влаштовував сварки, що негативно впливало на дитину. Вона неодноразово вмовляла його кинути пити, намагалась його лікувати, однак все було марно. В квартирі позивача не проживає з літа 2018 року, почала винаймати квартиру, коли позивач запив. Спочатку також і позивача забрала на зйомну квартиру, щоб він перестав пити, однак він пішов звідти. До спірної квартири не може потрапити з незалежних від неї причин, оскільки доступ до квартири позивач обмежив. У вересні 2018 року вона приїхала до квартири, але виявилось, що позивач змінив замки, не впускає її до квартири. Неодноразово вона приїздила, однак він її до квартири не впускав. Особисті речі з квартири вона не забирала. Наміру виписуватись з квартири позивача вона не має, оскільки немає житла, де може прописатись разом із дитиною. Посилання позивача про те, що вона приходила раз на місяць не відповідають дійсності. Коли вона винаймала інше житло, то до позивача на квартиру приходила не раз в місяць, а частіше, допомагала йому, сплачувала комунальні послуги. Наразі вона винаймає квартиру, що розташована АДРЕСА_3 разом із дочкою ОСОБА_4, власного житла немає. На квартирі яку орендує, вона з дитиною зареєструватись не може, бо немає згоди власника. Без прописки важко знайти роботу. Зараз вони дійсно розлучаються із позивачем, однак вона розуміє, що скоро вони знову помиряться і повернуться до спільного сімейного життя, так раніше неодноразово вже бувало. Свідок ОСОБА_6 зловживає спиртним, тому змінює покази.

Суд вислухав пояснення учасників, допитав свідків, дослідив письмові докази, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить квартира №10, що розташована в будинку №7 по вул. Гайдара м.Торецька Донецької області.

В квартирі разом із позивачем зареєстровані відповідачі ОСОБА_3, неповнолітня ОСОБА_10, що підтверджується копією довідки КП «Торецьккомсервіс» №б/н від 28.12.2018 року (а.с.4).

Позивач ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 (а.с.4, 6). Хоча сторони підвтердили наявність судової справи про розірвання шлюбу, рішення, що нбарало законної сили на момент розгляду справи відсутнє.

Відповідно до акту про фактичне проживання (не проживання) особи від 14.01.2019 року встановлено, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_10 з 2015 року за адресою: АДРЕСА_4 не проживають (а.с.5).

Згідно акту №3101 (а.с.54) про фактичне проживання (не проживання) особи, відповідно до якого ОСОБА_1 систематично пиячить, наприкінці серпня 2018 року вигнав з квартири ОСОБА_3 разом з дитиною, та не дає можливості вселитися.

Розбіжності у представлених суду актів викликані тим, що вони складені зі слів різних сусідів, до яких звертались сторони. Суд відмічає, що свідок ОСОБА_6, яка надала суду показання за клопотанням позивача, раніше у акті (а.с.54) засвідчила протилежні до своїх показаннь обставини. Суд надаватиме оцінку цим актам з урахуванням сукупності всіх досліджених доказів.

Позивач як на підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, посилається на те, що реєстрація відповідачів чинить перешкоди вільно розпоряджатися своєю власністю.

З огляду на це суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном.

Згідно ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім'ї понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_4 на момент розгляду справи не користуються спірною квартирою АДРЕСА_5. Визначаючи момент, з якого відповідачі перестали користуватись житловим приміщенням, суд бере до уваги показання відповідача ОСОБА_3, що чоловік обмежив її доступ до квартири у вересні 2018 року, а також показання самого позивача, який підтвердив, що у серпні 2018 року після Дня ОСОБА_8 не впустив дружину до квартири. Суд відмічає, що до серпня-вересня 2018 року відповідачі тривалий час періодично (не менше одного разу в місяць) користувались спірною квартирою, оскільки приходили до позивача, купували йому продукти, готували їсти, інколи залишались на 1-2 дні. Зазначене підтверджується показаннями позивача та відповідача, а також показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Слід наголосити, що причиною того, що відповідачі винаймають інше житло у місті, та рідко приходили до спірної квартири, є сварка із позивачем, через те, що останній зловживає алкогольними напоями.

Суд відмічає, що твердження позивача і свідків про те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі останні чотири-пять років не тотожні поняттю, що вони не користуються нею. Категорію користування квартирою у данній справі складають саме ті факти, що відповідачі періодично відвідували позивача на квартирі, готували їсти, інколи могли залишитись переночувати.

Відтак, суд вважає встановленим, що відповідачі ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_4 фактично не користуються спірною квартирою АДРЕСА_5. з серпня-вересня 2018 року. Тобто менше одного року.

Більш того, важливою є причина, за якої відповідачі втратили змогу користуватись спірною квартирою - позивач у серпні-вересні 2018 року обмежив їх доступ до спірної квартири, перестав їх впускати, замінив замки з тією метою, щоб перешкодити їм потрапити до житла. Зазначене підтверджується показаннями відповідача ОСОБА_3, а так само показаннями самого позивача ОСОБА_1О, актом №3101 (а.с.54)

Суд визнає поважними причини, через які відповідачі відсутні і не користуються спірною квартирою з серпня-вересня 2018 року, що в розумінні ст.405 ЦК України унеможливлює висновок про втрату членом сім'ї права на користування житлом.

Суд зауважує, що на момент розгляду справи учасниками не представлено чинне рішення про розірвання шлюбу. Сторони не продемонстрували суду жодної альтернативної домовленості, яка б в розумінні ст.405 ЦК України дозволила б зробити висновок про втрату членом сімї права користування житлом.

Відтак, суд дійшов висновку, що позбавлення відповідачів ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_9 права на житло не є співрозмірним із переслідуваною позивачем метою зменшення витрат на оплату комунальних послуг та оформлення субсидії.

Стосовно позовної вимоги до неповнолітньої ОСОБА_9, також варто памятати, що права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації, як правило, не залежать від волі дитини, а тому встановлення їх характеру (поважні або неповажні) повязанні із причинами відсутності батьків.

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» схваленою резолюцією Генеральної А самблеї ООН 44/25від 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної ОСОБА_2 України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

ОСОБА_9 зареєстрована за місцем проживання позивача ОСОБА_1, відомості про те, що неповнолітню можливо зареєструвати у іншому житлі, в матеріалах справи відсутні, її матір не має змоги зареєструвати її у іншому житловому приміщенні. Тимчасова відсутність непонолітньої у місці реєстрації з поважних причин, наведених вище, не тягне за собою втрату нею права користування жилим приміщенням. Відтак, визнання неповнолітньої такою, що втратила право на користування жилим приміщенням порушить її житлові права. Беручи до уваги, що матір дитини не забезпечена житлом, зняття з реєстрації дитини є неприпустимим.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, неможливо задовольнити.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 26.04.2019 року.

Суддя: