Дата документу 15.05.2019 Справа № 333/7436/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/7436/17 Головуючий у 1 інстанції Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/807/1785/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову зазначала, що 19.09.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився син ОСОБА_6. В подальшому через погіршення сімейного життя та прояви агресії із сторони відповідача, який бив позивача у присутності дитини, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2017 року по справі № 333/4998/17, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Також позивач зазначила, що дитина після розлучення проживає разом із нею, у батьків позивача. Вказує, що внаслідок постійних конфліктів між батьками у дитини зявилась фобія при відчутті присутності батька. Відповідач відмовився віддавати теплі речі, що залишились в його квартирі, змінив замки на дверях квартири та не пустив позивача до оселі. Крім того, позивачем зазначено, що на даний час відповідача не влаштовує проживання дитини разом із позивачем, а тому сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини.

Просила суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_3

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не доведено жодним належним та допустимим доказом наявність спору (суперечок та неузгодженостей) про місце проживання спільної з відповідачем ОСОБА_4 дитини - ОСОБА_6 після розірвання шлюбу.

Однак, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 18 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народився спільний син ОСОБА_6.

08 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано, на підставі рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08.11.2017 року.

Згідно висновку спеціаліста-психолога за результатами психологічного обстеження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, складеного кандидатом психологічних наук, доцента завідуючої кафедрою психології Запорізького національного університету ОСОБА_7 від 19.04.2018 р.: «До батька ОСОБА_4 ОСОБА_6 відноситься нейтрально, але починає формувати негативне відношення, так як аналіз бесіди з дитиною показує що батько ОСОБА_4 целенаправлено руйнує позитивний образ матері який існує у дитини. Дитина бажає проживати з матір'ю ОСОБА_3, з якою більш тісний емоційний зв'язок та відчуває себе комфортно та безпечно. Зважаючи на вік дитини, його емоційну прихильність до матері, зміну соціальної ситуації розвитку (дитина вступає до школи) малолітньому ОСОБА_6 більш комфортно проживати з матір'ю ОСОБА_3 з якою він проживає на даний момент. Малолітній ОСОБА_6 асоціює поняття «мій дім» «моя сім'я» з будинком в якому він проживає разом з матір'ю ОСОБА_3 В структуру моя сім'я включає тільки себе (ОСОБА_6) і маму (ОСОБА_3)» (а.с. 116-120).

Згідно висновку органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 31.01.2019 року щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з метою захисту прав та законних інтересів дитини, із врахуванням з'ясованої думки дитини про бажання проживати разом із матір'ю, районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування дійшла до висновку щодо можливості визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з його матір'ю ОСОБА_3 (а.с.165-166).

З 01.09.2018 року ОСОБА_6 пішов до 1-го класу в Запорізьку гімназію №11 Запорізької міської ради Запорізької області, яка відноситься до Олександрівського району м. Запоріжжя, що підтверджується довідкою Запорізької гімназії №11 Запорізької міської ради Запорізької області від 18.03.2019 року за №87 та характеристикою Запорізької гімназії №11 Запорізької міської ради Запорізької області від 18.03.2019 року.

Згідно статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Також, ст. 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Слід зазначити, що не дивлячись на неможливість з'ясування судом думки дитини щодо проживання з батьком або матір'ю, в даному випадку судом не встановлено підстав визначених законом, які б унеможливлювали проживання дитини з матір'ю.

Відповідно до ст.ст. 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Разом з цим, декларація прав дитини від 20.11.1959 містить принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації, тобто перевага надається матері.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12.06.1998 № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз'яснив, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та безпідставно зазначив, що між сторонами виник спір щодо зовсім інших правовідносин, котрі не стосуються предмету розгляду даної справи.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, викладеним відповідачем у відзиві на позовну заяву, з якого вбачається, що між сторонами все ж таки існує спір щодо визначення місця проживання дитини.

Так, у відзиві від 23.02.2018 року відповідач ОСОБА_4 не згоден з умовами житла, в якому проживає спільний син та позивачка. У своєму відзиві ОСОБА_4 вказував, «на не відповідність житлового приміщення в якому проживає позивачка з дитиною мінімальним нормам проживання, про введення позивачкою в оману суд щодо якості житла в якому мешкає спільна дитина».

Вказана відповідачем невідповідність житла для проживання дитини була спростована актом обстеження умов для проживання дитини разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, складений 29.03.2018 року відділом Олександрівського району служби управління) у справах дітей Запорізької міської ради, згідно якого створені належні умови для проживання та розвитку малолітньої дитини, наявності у дитини окремої кімнати.

З огляду на зазначені норми закону та враховуючи фактичні обставини справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що мати здійснює належний догляд за дитиною, турбується про неї та забезпечує належний розвиток і виховання сина. Обставин, за яких дитина не могли б проживати з матір'ю судом не встановлено.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції, у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції не узгоджуються з нормами процесуального закону, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_3 було сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 960 грн. (а.с. 191).

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, вказана сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 370, 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матірю ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: