ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2019 року м. Чернівці

справа № 725/885/16

провадження № 22ц/822/380/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

за участю секретаря Ковальчук Н.О.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача Бацей Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», третя особа - приватний нотаріус Каримова Неля Сабірова про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановив:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг») про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 16 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк зобов'язався надати останньому кредит у розмірі 31 280 доларів США.

Для забезпечення виконання зобов'язань між сторонами 25 липня 2007 року було укладено договір іпотеки та передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2013 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та звернуто стягнення на вказану вище квартиру.

Зазначене рішення суду першої інстанції було частково змінено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22 січня 2014 року та доповнено рішення суду складовими частинами наявної заборгованості за кредитним договором, а також визначено початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 176 750 гривень.

Вказував на те, що 26 січня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклав з ТОВ «Естейт Селлінг» договір купівлі-продажу предмета іпотеки, відповідно до якого було реалізовано іпотечне майно, а саме квартири АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). Продаж квартири було вчинено без проведеної експертної оцінки її вартості та повідомлення іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу. Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого поширюється на спірні правовідносини, оскільки кредит позивачем було отримано в іноземній валюті на споживчі потреби, передане в іпотеку майно є постійним місцем проживання позичальника.

Посилаючись на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» не мав права відчужувати спірну квартиру, позивач просив суд на підставі статей 203, 215 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 103 від 26 січня 2016 року, яке знаходиться по АДРЕСА_1, що був укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг».

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави для визнання недійсним оспореного позивачем договору купівлі-продажу відсутні, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки від 25 листопада 2013 року, яке з урахуванням доповнень апеляційного суду набрало законної сили 22 січня 2014 року, було ухвалене до моменту набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не виконувалось державними виконавцями у порядку примусового виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа - приватний нотаріус Каримова Н.С. просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки від 25 листопада 2013 року, яке з урахуванням доповнень апеляційного суду набрало законної сили 22 січня 2014 року, було ухвалене до моменту набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не виконувалось державними виконавцями у порядку примусового виконання.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що згідно з пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 16 травня 2007 між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № CVSNGK00000044, у відповідності до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 31 280 доларів США на придбання житла.

25 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержатель) і ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (іпотекодавці) було укладено договір іпотеки квартири, згідно якого в іпотеку банку передано квартиру №33, загальною площею 36,10 кв.м, в тому числі житловою площею 18,70 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVSNGK00000044 від 16 травня 2007 в розмірі 40 157,88 доларів США звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 36,10 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем та з можливістю здійснення всіх, передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22 січня 2014 року указане вище рішення суду першої інстанції було частково змінено та доповнено складовими частинами наявної заборгованості по кредитному договору, а також визначено початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 176 750 гривень.

На підставі вказаних судових рішень, 26 січня 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу, у відповідності до якого ПАТ КБ «Приватбанк» передав у власність покупцю ТОВ «Естейт Селлінг» однокімнатну квартиру під №33 у будинку №53 по вул. Авангардній в м. Чернівці, а покупець прийняв у власність нерухоме майно та зобов'язався сплатити продавцю кошти в розмірі 340 200 гривень.

Як на підставу для визнання оспорюваного правочину недійсним у позовній заяві позивач зазначає про те, що продаж квартири було вчинено без проведеної експертної оцінки її вартості та повідомлення іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу, а також те, що зазначений договір суперечить вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як зазначалося вище, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVSNGK00000044 від 16 травня 2007 року звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 36,10 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем та з можливістю здійснення всіх, передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Разом з тим 7 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку.

Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц (провадження №14-111 цс19).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_4 постійно, а саме з травня 2007 року, мешкає у спірній квартирі, тобто використовує її як місце свого постійного проживання.

Відповідно до довідок із деталізованою інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 березня 2019 року та 18 березня 2019 року, виданих Центром надання адміністративних послуг Чернівецькою міською радою на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_7 встановлено, що спірна квартира належить позивачу та його дружині ОСОБА_7, а відомості про інше нерухоме майно, яке б перебувало у його власності у реєстрі відсутні (а.с. 200-203).

Отже, позивач постійно проживав у спірній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м, іншого нерухомого майна у власності позивача немає.

Тобто, на момент укладення оспорюваного правочину 26 січня 2016 року у іпотекодавців іншого нерухомого майна, ніж спірна квартира, не було.

Так, договір купівлі-продажу не відповідав вимогам частини першої статті 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374,376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19 травня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», третя особа - приватний нотаріус Каримова Неля Сабірова про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 26 січня 2016 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» недійсним.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» на користь ОСОБА_4 по 579 гривень 21 коп. з кожного-витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови - 07 травня 2019 року.

Головуючий (підпис) М.І.Кулянда

судді (підпис) Н.Ю. Половінкіна

(підпис) О.О. Одинак

З оригіналом згідно: