06.05.2019р. суддя Городоцького районного суду Львівської області Малахова Онуфер А.М., вивчивши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -
ОСОБА_1, 03.05.2019р. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя.
Одночасно з предявленням позову в суд, ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову у спосіб накладення арешту на автомобіль Volkswagen Transporter T4, вантажопасажирський В, 1999 року випуску, синього кольору, державний номер НОМЕР_1, належний ОСОБА_2, мотивуючи тим, що останній з метою уникнення відчуження автомобіля при поділі майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, у випадку задоволення судом позову, продасть його іншим особам, відтак невжиття заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист її прав чи інтересів, за захистом яких вона звернулась до суду.
Вивчивши заяву, матеріали справи, доходжу наступного висновку.
Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 153 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно ч. 5 і ч. 6 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.
Згідно розяснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Позивачка у заяві від 03.05.2019р. просить накласти арешт на автомобіль Volkswagen Transporter T4, вантажопасажирський В, 1999 року випуску, синього кольору, державний номер НОМЕР_1, належний ОСОБА_2, мотивуючи тим, що останній з метою уникнення відчуження автомобіля при поділі майна, у випадку задоволення судом позову, продасть його іншим особам, відтак невжиття заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист її прав чи інтересів, за захистом яких вона звернулась до суду.
Згідно практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений, якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.
Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.
Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.
Заява ОСОБА_1 не містить обґрунтування необхідності забезпечення позову з покликанням на докази щодо несумлінних дій відповідача ОСОБА_2 спрямованих на відчуження спірного автомобіля, а отже, що останній таким чином намагається утруднити в майбутньому виконання судового рішення у випадку задоволення заявлених вимог.
Більше того, позивачка до заяви не долучила належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити в майбутньому виконання рішення суду.
Твердження ОСОБА_2 про необхідність вжиття заходів забезпечення позову грунтуються виключно на припущеннях, а відтак підстав для задоволення заяви з мотивів у ній наведених, не убачаю.
За наведеного, керуючись ст. ст. 149-153, 247, 353 ЦПК України, суддя, -
у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Суддя Малахова-Онуфер А.М.