Справа № 462/1669/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2019 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді Галайко Н. М.,

за участю секретаря Фрейдун А. М.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

18 березня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Мотивує свої вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки № 3241 від 13 грудня 2018 року на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. Згідно довідки про склад сімї, виданої ЛКП «Левандівка» у зазначеному будинку, окрім позивача, зареєстровані її діти та відповідач. Зазначає, що він є членом сімї колишнього власника вищезазначеного будинку, у якому не проживає. Не бажає добровільно зніматися з реєстрації місця проживання. Позивач повідомляє, що це створює істотні перешкоди і позбавляє можливості у повній мірі використовувати обєкт права власності. З огляду на зазначене, просить суд позов задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

04 квітня 2019 року Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова у справі було відкрито загальне позовне провадження.

У судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач надав пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні.

Оглянувши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані у ході судового розгляду, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 8).

Договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 13 грудня 2018 року стверджується, що позивач придбала житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, у ОСОБА_3 (а.с. 6-7).

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), що вона здійснює відповідно до закону по своїй волі, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 3 статті 9 ЖК Української РСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Довідкою з місця проживання про склад сімї і прописки № 1298 від 14 березня 2019 року, виданою ЛКП «Левандівка», стверджується, що у спірному будинку, окрім позивача та її дітей зареєстрований також ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У п. 33 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Із зібраних у справі доказів вбачається, що відповідач зареєстрований у спірному будинку, однак протягом тривалого часу фактично у ньому не проживає.

Підстав, з яких можна було би зробити висновок, що відповідач не користується житлом з поважних причин, суду не представлено.

Згідно ч.2 ст. 107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Верховним Судом України у своїй постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Враховуючи те, що 13 грудня 2018 року між позивачем та колишнім власником спірного будинку ОСОБА_4 було укладено договір купівлі продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки, відповідач втратив право на користування зазначеним будинком з моменту припинення права власності колишнього власника, а саме з 13 грудня 2018 року.

В частині позовних вимог про примусове зняття з реєстрації відповідача суд зазначає, що така задоволенню не підлягає, оскільки суд не уповноважений здійснювати облік реєстрації місця проживання особи.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Окрім цього згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13. 76, 77, 223, 258, 263-265, ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Відповідно до вимог п.п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Повний текст рішення складено 15 травня 2019 року.

Суддя/підпис/ Н.М. Галайко

З оригіналом згідно.

Суддя: