Справа № 2-1623/2007 Провадження №22-ц/802/566/19 Головуючий у 1 інстанції: Денисюка Р. С.
Категорія:39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

07 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Федонюк С. Ю., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2007 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Білинської сільської ради Ковельського району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2007 року позов задоволено повністю.

19 квітня 2019 року на рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, вважаючи, що він пропущений з поважних причин. Своє клопотання обґрунтовує тим, що про розгляд судом вказаного позову їй не було відомо, стороною процесу її не було залучено, про час та дату розгляду даної справи також належним чином не була повідомлена, в судовому засіданні присутня не була, а посилання в рішенні суду на допит її як свідка не відповідає дійсності. Разом з тим, покликається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та направити справу на новий судовий розгляд.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційне провадження у даній справі не може бути відкрито з наступних підстав.

Відповідно до норм ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 20.08.2007 р. позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 права власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами з підстав прийняття спадщини та фактичного володіння даним спадковим майном після смерті матері.

В матеріалах справи наявна копія заяви, адресована Ковельській державній нотаріальній конторі та зареєстрована секретарем виконкому Білинської сільської ради, зміст якої стверджує те, що ОСОБА_2 відомо про відкриття спадщини після смерті її матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та про пропуск нею строку на прийняття спадщини та відповідні наслідки його пропуску, а також у заяві вона повідомила про відмову від спадщини в користь ОСОБА_3 (позивача у справі)(а.с.12).

Крім того, в справі міститься заява, написана власноручно ОСОБА_2, від 17.10.2007 року, адресована судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області Денисюку Р. С., про не запереченення нею щодо успадкування братом (позивачем)в судовому порядку будинку з господарськими будівлями та спорудами в с. Білин по вул. Некрасова, 28 (а.с.42).

Також у ході розгляду справи ОСОБА_2 була допитана судом в якості свідка, про що беззаперечно свідчить розписка свідка, наявна у справі, яка підписана нею, та протокол судового засідання (а.с.43, 44).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України (в редакці,ї чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 50 ЦПК України (в редакції 2004 року) свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 була обізнана про існування даної справи в суді, була присутня в ході її розгляду,залучалася до її розгляду як інший учасник цивільного процесу(свідок), подавала суду письмову заяву, проте не скористалася своїми процесуальними правами на подання апеляційної скарги, якщо би вважала таке рішення незаконним.

Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Враховуючи те, що апеляційна скарга подана після спливу більше ніж 12 років з дня ухвалення оскаржуваного рішення суду, у матеріалах справи відсутні передбачені ч. 2 ст. 358 ЦПК України підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки заявник не надала доказів виникнення обставин непереборної сили та спростування фактів, наявних у матеріалах справи, на які вона покликається у своїй апеляційній скарзі, у відкритті апеляційного провадження слід відмовити.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Чинний ЦПК України обмежує дискреційні повноваження апеляційного суду стосовно часу поновлення строків на оскарження судового рішення.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (Рішення у справі "Воловік проти України" від 06 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21 грудня 2010 року).

Крім цього, слід зазначити, що вказаний висновок відповідає практиці Європейського суду з прав людини, а саме п.п. 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) від 29 жовтня 2015 року, яке набуло статусу остаточного 29 січня 2016 року, за якими Суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Отже, у поданій 19 квітня 2019 року апеляційній скарзі ОСОБА_2 не підтвердила наявність обставин, визначених ч. 2 ст. 358 ЦПК України, які б виключали відмову у відкритті апеляційного провадження.

Таким чином вказані апелянтом підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не можна визнати поважними, оскільки вони не пов'язані з об'єктивними, непереборними чи істотними труднощами, оскільки про ухвалення оскаржуваного судового рішення ОСОБА_2 було відомо ще у 2007 році, а тому слід відмовити у відкритті апеляційного провадження, так як апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Керуючись ст.ст. 354, 358 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2007 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Білинської сільської ради Ковельського району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Ухвала суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя