Головуючий у І інстанції Батрин О.В.
Провадження №22-ц/824/3501/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ярмак О.В.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь суму вкладу за договором банківського вкладу № SАМDN2109 від 02.09.2014 року у розмірі 2 333 685,43 дол. США та проценти за цим договором банківського вкладу у розмірі 711 152,92 дол. США.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 02.09.2013 року між сторонами у Кримському відділенні ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАМDN2109, внесок «Стандарт на 12 міс.», строком на 366 днів до 02.09.2014 року включно, з нарахуванням 8% процентів річних.

З п. 26 Договору вбачається, що залишок по вкладу позивача станом на 07.03.2014 року становить 2 333 685,43 дол. США.

Відповідно до договору відповідач відкрив позивачу особистий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховано вклад, та для зарахування процентів - рахунок/карту № НОМЕР_1 . При цьому грошові кошти позивача були зараховані банком на депозитний рахунок шляхом перерахування їх з іншого банківського рахунку (депозиту) позивача, відкритого ним в ПАТ «КБ «ПриватБанк» ще у 2010 році (договір № SАМDN1075 від 01.09.2010 року, на суму 2 000 000 дол. США). Договір щорічно переукладався на новий строк.

У травні 2014 року позивач переїхав до м. Києва, у зв`язку із чим неодноразово звертався до відповідача з проханням перевести депозитний рахунок на обслуговування у Київське відділення банку для забезпечення подальшої роботи з ним і/або повернення вкладу. Проте на сьогоднішній день банком до м. Києва переведені лише карткові рахунки позивача, а усі депозитні рахунки залишаються заблокованими і виплати по ним не проводяться, в зв`язку із чим позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 2 333 685,43 дол. США та відсотки у розмірі 533 231,13 дол. США, а всього 2 866 916,56 дол. США., та судовий збір в розмірі 7 746 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 процентів у розмірі 533 231,13 дол. США скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 711 152,92 дол. США, посилаючись на помилковість дій суду при проведенні розрахунку розміру процентів.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» також подав на рішення апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на те, що Центральним банком Російської Федерації було прийняте рішення № РН-33/І від 21.04.2014 року про припинення з 21 квітня 2014 року діяльності відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста Севастополя - ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначене було підставою для придбання автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» прав (вимог) по вкладам і здійснення компенсаційних виплат у порядку, встановленому ст. 7 та 9 Федерального Закону від 02 квітня 2014 року № 36-ФЗ. Згідно ст. 7 Федерального Закону № 39-ФЗ Банком Росії направлено на адресу АНО «ФЗВ» повідомлення про виникнення підстав для придбання АНО «ФЗВ» прав (вимог) по вкладам, що розміщені в структурних підрозділах банків. Таким чином, АНО «ФЗВ» законодавством РФ було призначено, а АНО «ФЗВ» взяв на себе зобов`язання здійснювати компенсаційні виплати, у тому числі вкладникам філії «Кримське РУ ПАТ УБ «ПриватБанк», поза волею відповідача. Також апелянт в апеляційній скарзі посилався на те, що судом не прийнято до уваги їхні розрахунки щодо процентів.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача ОСОБА_2 , останній просив апеляційну скаргу відповідача АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив та просив задовільнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 і скасувати рішення в частині стягнення процентів, зазначивши, що в іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційному суді скаргу банку підтримав та просив про скасування рішення суду з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарг сторін без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01.09.2010 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу № SАМDN1075, відповідно до якого сума вкладу становить 2 000 000 доларів США. Строк дії договору з 01 вересня 2010 року по 1 вересня 2011 року включно з нарахуванням 9% річних та з правом продовження строку дії договору. Передбачена електронна ощадна книжка (том 1, а.с.10-11).

На виконання умов вказаного договору позивачем внесено на рахунок банку 2 000 000 дол. США, що підтверджується квитанцією, оригінал якої, як і оригінал договору, були оглянуті у судовому засіданні (том 1, а.с.12).

Крім того, 17 вересня 2012 року сторонами було укладено додаткову угоду до договору, відповідно до якого строк дії договору встановлюється до 01 вересня 2013 року зі сплатою 10% річних.

Судом також встановлено, що 02 вересня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу № SАМDN2109, внесок «Стандарт на 12 міс.», зі строком на 366 днів, до 02.09.2014 року включно, з нарахуванням 8% процентів річних (том 1, а.с.8).

Залишок вкладу позивача за цим договором становить 2 333 685,43 дол. США.

Відповідно до договору від 02 вересня 2013 року відповідач відкрив позивачу особистий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховано вклад, та для зарахування процентів - рахунок/карту № НОМЕР_1 .

При цьому грошові кошти позивача були зараховані банком на депозитний рахунок шляхом перерахування їх з іншого банківського рахунку (депозиту) позивача, відкритого ним ще в 2010 році в ПАТ «КБ «ПриватБанк» (договір № SАМDN1075 від 01.09.2010 року на суму 2 000 000 дол. США), що підтверджується випискою по рахунку станом від 04 червня 2016 року (том 1, а.с.9).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача всієї суми депозиту та частково процентів, суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладення між сторонами договору банківського вкладу та невиконання відповідачем своїх обов`язків за ним, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За змістом ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції № 492 банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Суд першої інстанції, проаналізувавши вищенаведені правові норми, дійшов обґрунтованого висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Враховуючи обставини справи та на підставі наявних в ній доказів, законним та обґрунтованим є висновок суду про доведеність факту укладення між сторонами договору банківського вкладу та факту внесення за цим договором позивачем відповідної грошової суми.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, саме відповідач повинен довести у суді відсутність своєї вини у невиконанні зобов`язань за договором банківського вкладу, укладеного між сторонами 02.09.2013 року або ж довести факт виконання ним даного зобов`язання шляхом повернення вкладнику грошових коштів.

Натомість жодних доказів на підтвердження вищенаведених обставин відповідачем суду надано не було, в зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду про наявність у справі підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми депозиту у розмірі 2 333 685,43 дол. США.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині нарахування процентів, які були стягнуті з відповідача на користь позивача, виходячи з наступного.

Згідно п. 12 депозитного договору № SАМDN2109 від 02.09.2013 року, якщо клієнт вимагає розірвати договір за неповний строк вкладу, відсотки виплачуються за зниженою в 2 рази процентною ставкою за фактичну кількість днів, що минули з дати оформлення вкладу або продовження його строку до дня розірвання договору.

Судом встановлено, що позивач 23.06.2015 року звернувся із заявою про повернення коштів у повному обсязі (розірвання договору) (том 1, а.с.20), отже з 23.06.2015 року діяла вдвічі знижена від передбаченої договором процентна ставка за фактичну кількість днів.

З урахуванням наведеного з відповідача підлягають стягненню відсотки за договором банківського вкладу за період з 2 вересня 2014 року по 23 червня 2015 року з розрахунку 8% річних відповідно до умов договору та за період з 23 червня 2015 року по 31 липня 2017 року (дати, вказаної у позові) з розрахунку 4% річних відповідно до п. 12 договору банківського вкладу.

Таким чином, відсотки за період з 2 вересня 2014 року по 23 червня 2015 року з розрахунку 8% річних становлять 336 562,19 дол. США (2 333 685,43 дол. США х 8% х 658 днів/365 днів у році). Відсотки за період з 23 червня 2015 року по 31 липня 2017 року з розрахунку 4% річних становить 196 668,94 дол. США (2 333 685,43 дол. США х 4% х 769 днів /365 днів у році).

Всього відсотки за період з 2 вересня 2014 року по 31 липня 2017 року складають 533 231,13дол. США (336 562,19 дол. США + 196 668,94 дол. США), які обґрунтовано були стягнуті судом з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильне нарахування судом процентів законності та обґрунтованості висновків суду в цій частині не спростовують і відхиляються колегією суддів.

Необгрунтованими є і доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», виходячи з наступного.

Зокрема, АТ КБ «ПриватБанк» у своїй скарзі посилається на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни », Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260).

Згідно з п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «ПриваБанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «ПриватБанк».

За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню.

У той же час, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «ПриватБанк» унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк».

Окупаційна влада ще з травня 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: приміщень банку, банкоматів, терміналів, банкоматів, транспортних засобів тощо.

Крім того, відповідно до законодавства, що діє на окупованій території АРК майно ПАТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться на території АРК та міста Севастополя підлягає націоналізації та обліковується як власність республіки Крим.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

02.04.2014 року Російською Федерацією прийнято Федеральний Закон № 39-ФЗ «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя», метою котрого є забезпечення захисту інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та у відокремлених структурних підрозділах банків, що зареєстровані та (чи) діють на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя станом на 16 березня 2014 року.

Відповідно до ст. 4 цього Закону Державна корпорація «Агентство зі страхування вкладів» (далі - Агентство) заснувало Агента у формі автономної некомерційної організації з метою реалізації цього Федерального закону, передає йому майно, видає щодо Агента розпорядчі акти та здійснює інші повноваження, що передбачені Федеральним законом.

З урахуванням положень цього Закону, рішенням Банку Росії № РН-33/1 від 21.04.2014 року припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Вказане стало підставою для придбання автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» (далі - АНО «ФЗВ») прав (вимог) за зобов`язаннями банку і здійснення компенсаційних виплат у порядку, встановленому ст.7 та 9 Федерального Закону від 2 квітня 2014 року № 39-ФЗ. Згідно з ст.7 Федерального Закону № 39-ФЗ Банком Росії направлено на адресу АНО «ФЗВ» повідомлення про виникнення підстав для придбання АНО «ФЗВ» прав (вимог) по вкладам, що розмішені в структурних підрозділах банків.

Отже, АНО «ФЗВ» взяв на зобов`язання, здійснювати компенсаційні виплати у тому числі клієнтам Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приват Банк» поза волею відповідача.

Відповідно до систематичних повідомлень, що розміщував АНО «ФЗВ» на своєму офіційному сайті - http://fzvklad.ru/- АНО «ФЗВ» замінив ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за всіма зобов`язаннями відповідача, що укладалися працівниками Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - не лише депозитними, але і за орендними, кредитними тощо.

Зокрема, на цьому сайті неодноразово АНО «ФЗВ» зазначалось, що виплата компенсації вкладникам ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» буде здійснюватися за рахунок майна відповідача на території АРК.

Разом із тим, відповідачем суду не надано жодних доказів звернення ОСОБА_1 до АНО «Фонд захисту вкладників» з приводу компенсації його депозиту та доказів отримання такої компенсації, натомість в матеріалах справи наявна його заява від 21 травня 2014 року про переведення всіх його рахунків з АР Крим на обслуговування до м. Києва. Крім того, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у такому випадку є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов`язаннями, взятими на себе згідно укладеного договору.

Договір банківського вкладу укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», а не з його окремою філією чи представництвом, тому доводи апеляційної скарги банку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим не мало правових підстав та можливостей для здійснення банківської діяльності, у зв`язку з чим банк фактично не мав доступу до свого майна на окупованій території та договорів на цій території, що унеможливило виконання договору, відхиляються колегією суддів, оскільки договори банківського вкладу були укладені з ПАТ КБ «ПриватБанк», як юридичною особою, а не з його філією, яка знаходилася в АР Крим, і саме банк має відповідати за своїми зобов`язаннями на території України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ» (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом.

Таким чином, відмовою повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, Банк порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до статті 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. У статті 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в статті 41 Конституції України.

Інші доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційних скарг сторін цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарг позивача ОСОБА_1 та відповідача АТ КБ «ПриватБанк» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: