Справа № 310/6616/17
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника відповідача Гесні Н.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи свої вимоги наступним. 10 жовтня 2007 року між нею та ЗАТ «ОТП Банк» (на даний час ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № СМ-SМЕ 203/204/2007 про надання позичальнику 45 000 доларів США за фіксованою ставкою 4,4 % річних та FIDR на строк до 10 вересня 2014 року на споживчі потреби. Умови вказаного договору суперечать вимогам законодавства, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України. Позивачці перед укладенням кредитного договору не було надано повної та достовірної інформації, передбаченої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Згідно з п. 5 договору позичальник підтверджує, що до укладання цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з усією інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість. Однак, банк такої інформації позивачці не надавав ні в усній, ні в письмовій формі. П. 5 кредитного договору встановлено платіж у розмірі одного відсотку від суми кредиту на користь кредитодавця у вигляді комісії банку за оформлення справи та відкриття кредитного рахунку, що суперечить п. 3.6 постанови НБУ № 168, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, що додатково вказує на недійсність даного договору. Ні ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ні ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не передбачають такого виду банківської (фінансової) послуги, як оформлення документів. Окрім того, відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Таким чином, п. 3.4 кредитного договору суперечить вищезазначеним нормам. Кредитний договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики, містить заборонені дискримінаційні умови щодо боржника і є недійсним відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Ненадання позичальнику передбаченого законом обсягу інформації про споживче кредитування прямо вказує на нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб подачі інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору споживачем. Досягнення сторонами згоди істотних умов кредитного договору не є перешкодою для визнання його недійсним, якщо такі умови не відповідають чинному законодавству про захист прав споживачів кредитних послуг і були укладені під впливом нечесної підприємницької практики з порушенням волевиявлення позичальника. Просила визнати недійсним кредитний договір від 10 жовтня 2007 року № СМ-SМЕ 203/204/2007, укладений між ОСОБА_1 в якості позичальника та ЗАТ «ОТП Банк» в якості кредитодавця, правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк».

Відповідачем надано заперечення на позовну заяву, відповідно до яких ПАТ «ОТП Банк» позовні вимоги не визнав з огляду на наступне. 10 жовтня 2007 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», з проханням надати кошти у кредит, їй були роз`яснені умови надання кредиту, після чого прийнято рішення про надання кредиту. 10 жовтня 2007 року між банком та позивачкою укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 45 000 доларів США на споживчі цілі. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. ОСОБА_1 підписала кредитний договір, чим засвідчила повне визнання його умов. Згідно з постановою Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом та підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладанню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Крім того, 22 липня 2014 року між сторонами укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору від 10 жовтня 2007 року № СМ-SМЕ 203/204/2007 та підписано графік платежів. До 25 вересня 2014 року ОСОБА_1 сплачувала заборгованість згідно графіку. На даний час позивачка не виконує умови кредитного договору та станом на 18 лютого 2016 року заборгованість позивачки становить 24 993,22 долари США, що свідчить про її бажання уникнути відповідальності за невиконання умов договору. Просив відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник позивачки позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позові, а також зазначив наступне. При укладенні кредитного договору банком було грубо порушено вимоги законодавства. В порушення ст. 11 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження його повноважень щодо видачі Бердянською філією валютних кредитів (Статуту, банківської ліцензії, дозволу на здійснення валютних операцій, рішення про обрання голови Правління банку, довіреностей тощо). Банком не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 була ознайомлена з Положенням про Бердянське відділенням ЗАТ «ОТП Банк», відповідачем не надано доказів, які би підтвердили дієздатність відділення, відсутній наказ на підтвердження перебування у трудових відносинах осіб, які укладали з ОСОБА_1 кредитний договір. Крім зазначеного, відповідачем надано суду копії довіреностей, виданих посадовим особам, які від імені банку підписували кредитний договір, але реквізити наданих довіреностей не співпадають з тими, які були вказані в преамбулі договору. Позивачці повинно було бути надано розрахунок реальної кредитної ставки, графік погашення, схему погашення з відповідними формулами. Відсутня згода на збільшення розміру суми погашення, банком не укладено з ОСОБА_1 договору про відкриття поточного рахунку, не надано документів на підтвердження того факту, що відбулось узгодження письмової форми кредитного договору. В даному випадку присутній факт обману з боку банку, тому що останній не мав документів, що надають право на проведення таких операцій. В преамбулі кредитного договору є посилання на протокол № 40, який відсутній в матеріалах справи. Оскільки не було додержано письмової форми кредитного договору, такий договір у відповідності з ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, таким, що не відбувся. Факт отримання позивачкою коштів нічим не підтверджено. З 17 липня 2018 року почав діяти кредитний реєстр, в якому відображено кредитну заборгованість позивачки. Згідно отриманої ОСОБА_1 інформації загальна сума зобов`язання складає 45 018 доларів США з посиланням на іншу дату укладення договору 12 жовтня 2007 року. В договорі зазначено, що ОСОБА_1 мала поточний рахунок, але такий рахунок відкрито не було. В даному випадку наявний факт отримання позивачкою неправомірної вигоди, яку відповідач повинен стягнути з ОСОБА_1 в порядку, передбаченому ст.ст. 1212-1215 ЦК України. Крім зазначеного, з огляду на положення ст. 224 ЦК України є нікчемним договір іпотеки, оскільки на момент його укладення не було надано згоди на укладення такого договору органом опіки та піклування, так як ОСОБА_1 має неповнолітню дитину. Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» банк не має права стягувати будь-які комісії, окрім тих, що були зазначені в договорі. Вказана норма банком також була порушена. В договорі страхування відсутня оцінка іпотечного майна. Відповідачем не надано первинних платіжних документів на підтвердження надання кредиту. Суми і першого, і другого траншів не були перераховані належним чином. Просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача пояснила суду, що банк позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях на позовну заяву. Просила до даних правовідносин застосувати строк позовної давності, оскільки кредитний договір, який позивачка просить визнати недійсним, укладено в 2007 році.

Крім зазначеного, 11 квітня 2019 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача, з яких, крім зазначеного в запереченні, вбачається наступне. Видача коштів у іноземній валюті видавалась на підставі генеральної банківської ліцензії від 08 листопада 2006 року № 191 та дозволу до неї від 08 листопада 2006 року № 191-1, що були видані ЗАТ «ОТП Банк» з урахуванням ст. 192 ЦК України, ст.ст. 44, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», вимог п.п. 2, 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Відповідно до кредитної заявки від 12 жовтня 2007 року ОСОБА_1 звернулась до ЗАТ «ОТП Банк» із проханням надати кредит в розмірі 29 000 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок, відкритий на її ім`я. 11 квітня 2008 року ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про видачу їй кредиту в розмірі 16 000 доларів США. 08 травня 2009 року, 07 травня 2010 року та 22 липня 2014 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 були укладені додаткові договори до кредитного договору № CNL-203/204/2007, в тому числі щодо реструктуризації боргу та щодо порядку сплати боргу, підписання яких не заперечується позивачкою. Вказаним кредитним договором визначені всі умови, передбачені ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», сума кредиту, дата його видачі, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, значення процентної ставки та порядок її обчислення, правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом. Банком дотримано вимоги розділу 3 постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Спірний договір вважається укладеним, про що свідчать підписи кожної із сторін, він є обов`язковим до виконання сторонами. Позивачці було надано інформацію щодо орієнтовної сукупності вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, про що свідчать спірний договір, додаткові угоди до нього та додатки до них. Підписуючи договір про надання кредиту від 10 жовтня 2007 року, ОСОБА_1 була ознайомлена з його умовами та наслідками, погоджувалася з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті доларах США. Позивачка до підписання договору мала можливість ознайомитись з його умовами та не погодитись чи відмовитись від його укладання, проте кредитний договір був підписаний та виконувався сторонами, у тому числі і позивачкою до 2014 року. Позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що після підписання договору вона оспорювала або намагалась змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення. На момент укладення оспорюваного договору ЗАТ «ОТП Банк» мав банківську ліцензію № 191, видану Національним Банком України 08 листопада 2006 року, на право здійснювати банківські операції та дозвіл № 191-1 Національного Банку України від 08 листопада 2006 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, перелік яких наведено у додатку до дозволу. Підписання кредитного договору позивачкою та той факт, що ОСОБА_1 виконувала умови договору щодо повернення кредитних коштів протягом тривалого часу, свідчать про те, що кредитний договір укладений саме в інтересах ОСОБА_1 і відповідав її інтересам. Докази наявності заборгованості та правильності її нарахування можуть стосуватись лише підстав виконання договору, а не його укладення. Обставина звернення позивачки до суду через сім років після підписання договору та укладення трьох додаткових угод до нього свідчить на користь того, що позивачка знала про свої обов`язки, погоджувалася з ними і почала вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості. Позивачкою не було доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, тому її позовні вимоги є не обґрунтованими та недоведеними, а тому такими, що задоволенню не підлягають (т. 2 а.с. 55-58).

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно із ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав і інтересів і загальні вимоги щодо недійсності право чину передбачені ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним в силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за ст. 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

08 листопада 2006 року Національним Банком України ЗАТ «ОТП Банк» було видано банківську ліцензією від № 191 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (т. 2 а.с. 69), а також дозвіл № 191-1 на право здійснення операції, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (т. 2 а.с. 70).

Згідно з договором від 10 жовтня 2007 року № СМ-SME203/204/2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , остання отримала кредит на споживчі цілі в розмірі 45 000,00 доларів США, остаточна дата повернення якого зазначена 10 вересня 2014 року (т. 1 а.с. 8-11; т. 2 а.с. 30-33).

Додатком № 1 до вказаного договору є графік повернення кредиту від 12 жовтня 2007 року (т. 2 а.с. 34).

Відповідно до договору № 203/486/07 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній валюті для фізичних осіб від 12 жовтня 2007 року ОСОБА_1 відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 73-74).

08 травня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 про внесення змін та доповнень до кредитного договору № СМ-SME203/204/2007 від 10 жовтня 2007 року (т. 2 а.с. 35-36).

07 травня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» ОСОБА_1 уклали додатковий договір № 2 про внесення змін та доповнень до вказаного договору (т. 2 а.с. 37-38).

22 липня 2014 року між сторонами укладено додатковий договір № 3 (т. 1 а.с. 38-43).

Вказаними додатковими договорами сторони погодили нову редакцію графіку платежів по кредитному договору, порядок нарахування процентів, повернення відповідних частин кредиту, можливість зміни розміру процентів, підстави дострокового вимагання банком боргових зобов`язань та можливість відмови банка в односторонньому порядку від свого зобов`язання за кредитним договором щодо надання позичальнику кредиту (траншу).

Заявою від 22 липня 2014 року ОСОБА_3 надав згоду своїй дружині ОСОБА_1 на укладення з АТ «ОТП Банк» на умовах на її розсуд додаткового договору № 3 від 22 липня 2014 року до кредитного договору № СМ-SME203/204/2007 від 13 серпня 2008 року щодо реструктуризації боргових зобов`язань позичальника за вищевказаним кредитним договором, в якій він зазначив, що з умовами кредитного договору зі всіма змінами та доповненнями до нього ознайомлений (т. 2 а.с. 45).

20 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «ОТП Банк» в м. Бердянськ із заявою про одноразове перенесення дати погашення боргових зобов`язань за кредитним договором № СМ-SME203/204/2007 від 10 жовтня 2007 року з 25 червня 2014 року на 25 липня 2014 року (т. 2 а.с. 46).

Заявою від 22 липня 2014 року ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на укладення з АТ «ОТП Банк» на умовах на його розсуд додаткового договору № 2 від 22 липня 2014 року до договору поруки № SR-SME203/204/2017 від 10 жовтня 2007 року щодо реструктуризації боргових зобов`язань позичальника за кредитним договором № СМ-SME203/204/2007 від 10 жовтня 2007 року, в якій вона зазначила, що з умовами кредитного договору зі всіма змінами та доповненнями до нього ознайомлена (т. 2 а.с. 47).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № СМ-SME203/204/2007 від 10 жовтня 2007 року вбачається, що ОСОБА_1 станом на 18 лютого 2016 року має заборгованість в сумі 24 993,22 долари США, яка складається з наступного: 21 435,05 доларів США заборгованість за кредитом, 3 558,17 доларів США заборгованість за відсотками (т. 1 а.с. 36).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захисти прав споживачів» визначено, що до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захисти прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до встановлених у справі обставин спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами в 2007 році, додаткові договори в 2009, 2010, 2014 роках, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договорів не заявляла додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконувала його умови.

Отже, підписуючи кредитний договір, позичальник погодилась з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором. ОСОБА_1 ознайомлена з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки та строк повернення грошових коштів. Крім того, невід`ємною частиною договору є графік погашення кредиту (додаток № 1), у якому вказано дати здійснення платежів.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд приходить до висновку, що під час укладення кредитного договору його сторонами досягнуто згоду щодо предмета та ціни кредитного договору, строку його дії, при підписанні цього договору ОСОБА_1 ознайомилась та погодилась з його умовами, а саме: підписала його, отримала кредит та використала його за цільовим призначенням, тим самим не заперечувала щодо умов договору, крім того, виконувала умови договору протягом тривалого часу.

Позивачкою не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору їй не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі їй усвідомлювати, який договір вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав ОСОБА_1 .

При цьому суд зауважує, що у відповідності до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно і на власний розсуд.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абз. 2, 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Спірним кредитним договором передбачено сплату комісії банку за оформлення справи з відкриття кредитного рахунку в розмірі одного відсотка від розміру кредиту.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Однак, відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За наведених вище обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивачки є не обґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», 01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 43, , про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03 червня 2019 року.

Суддя Бердянського

міськрайонного суду

Запорізької області О. М. Вірченко