Дата документу 24.04.2019 Справа № 334/4070/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/4070/17 Головуючий у 1 інстанції Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/1041/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права власності, виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суд з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності, виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності.

В обґрунтування позову, уточненого в ході розгляду справи, зазначала, що відповідно до договору дарування від 09 листопада 2007 року ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_4, прийняла в дар належні ОСОБА_3 19/50 (дев'ятнадцять п'ятдесятих) частин жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 593 кв. м.

Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради №1003р від 26.06.2009 про надання дозволу на будівництво нової житлової прибудови на існуючому фундаменті по АДРЕСА_1, дозволено ОСОБА_4 будівництво нової житлової прибудови на існуючому фундаменті розміром 9,40 х 5,80 х 1,5 х 2,20 х 4,15 х 7,78 м на земельній ділянці площею 0,0587 га по АДРЕСА_1.

Співвласником вказаного домоволодіння є ОСОБА_3 З технічного паспорту фактично підтверджується, що кожному з співвласників домоволодіння належить ізольована квартира або домоволодіння з окремим виходом, юридично кожен володіє часткою у спільному майні не виділеною в натурі, що призводить до певних незручностей та обмежень у здійсненні прав власника. Позивач почала реконструкцію своєї частини будинку, у зв'язку з чим частка позивача та відповідача у домоволодінні змінилася.

Позивач звернулась до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради з Заявою про проведення державної реєстрації права власності на квартиру №2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та отримала рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № Т-0194 від 26.05.2017 р.

Посилаючись на викладене, просила суд припинити право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме на 19/50 частки квартири, що знаходиться у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку із знесенням; виділити в натурі у власність ОСОБА_4 69/100 часток спільного майна домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1; визнати право власності на 69/100 часток спільного майна домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_4 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що проти задоволення апеляційної скарги не заперечує.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що неможливо вирішити питання щодо виділення в натурі 69/100 частин спільного майна, припинення права спільної часткової власності на будинок, визнання права власності на 69/100 частин жилого будинку, оскільки право власності на прибудову не було зареєстровано в установленому законом порядку.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, вважає його вірним та обґрунтованим з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_4, прийняла в дар належні ОСОБА_3 19/50 частин жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 593 кв. м., що підтверджується договором дарування від 09 листопада 2007 року.

Згідно листа №п-01904 від 26 травня 2017 «Про розгляд звернення» Департамент реєстраційних послуг повідомив ОСОБА_4 про розгляд її звернення щодо реєстрації права власності на новозбудований об'єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, та роз'яснено порядок проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно: реєстрації права власності на новозбудований об'єкт нерухомого майна, реєстрацію припинення права власності на об'єкт нерухомого майна, який знесений.

Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради №1003р від 26.06.2009 про надання дозволу на будівництво нової житлової прибудови на існуючому фундаменті по АДРЕСА_1, дозволено ОСОБА_4 будівництво нової житлової прибудови на існуючому фундаменті розміром 9,40 х 5,80 х 1,5 х 2,20 х 4,15 х 7,78 м на земельній ділянці площею 0,0587 га по АДРЕСА_1.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0597 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, на підставі рішення тринадцятої сесії п'ятого скликання Запорізької міської ради 349/179 від 27 червня 2007 року.

Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 3 лютого 2016 року ТОВ «ЗМБТІ» ОСОБА_3 є власником 31/50 частини жилого будинку АДРЕСА_2, ОСОБА_4 - власником 19/50 частини жилого будинку (знесено). Побудовано самочинно веранду літ. а2, сарай літ. К., приміщення літ. А №1-4, а2.

На підставі акту Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації від 18.12.2017 року після проведення розрахунку часток визначено, що ОСОБА_4 користується: в житловій прибудові літ. А? - холом 2-2 пл. 33, 8 м?, кімнатою 2-3 пл. 13,2 м?, санвузлом 2-4 пл. 6,7 м?, кухнею 2-5 пл. 12,1 м?, сходами 2-6 пл. 5,7 м? - загальною площею 71,5 м?, мансардою літ. мс над житловою прибудовою літ. А?- яка складається із: холу 2-7 п. 37, 5 м?, комори 2-8 пл. 5,0 м?, санвузла 2-9 пл. 3,2 м?, кімнати 2-10 пл. 19,7 м? - загальною площею 65, 4 м?, самочинно побудованою верандою літ. а?, яка складається із веранди 2-1 пл. 3,8 м? з ганком, погрібом літ. пг1, самочинно побудованим сараєм літ. К, вбиральнею літ. Л, вольєром літ. М, навесом літ. Н, парканом № 9, хвірткою № 10, воротами № 11, парканом № 12, парканом № 13, парканом № 14, парканом № 19, замощенням ІІІ вартістю 1743 грн. - загальною вартістю 1 197 567 грн., що складає 69/100 частини об'єкту нерухомості.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 користується: житловим будинком літ. А, який складається із: кімнати 1-3 пл. 11,7 м?, санвузла 1-4 пл. 3,7 м?, частини кухні 1-5 пл. 2,5 м? - загальною площею 17,9 м?, житловою прибуовою літ. А1, яка складається із: частини кухні 1-5 пл. 10,5 м?, кімнати 1-6 пл. 10,4 м?, кімнати 1-7 пл. 7,8 м?, кімнати 1-8 пл. 17,9 м? - загальною площею 46,6 м?, в житловій прибудові літ. А2 коморою 1-2 пл. 2,9 м?, прибудовою літ. а1, яка складається із коридору 1-1 пл. 6,3 м?, з ганком та козирком, погрібом з шийкою літ. пг, сараєм літ. З, гаражем літ. Е, з оглядовою ямою, вбиральнею літ. Ж, вольєром літ. О, навісом літ. Р, воротами № 5, парканом № 6, зливною ямою № 7, водопроводом № 8, водопровідним колодязем № 2, парканом № 15, парканом № 16, парканом № 17, парканом № 18, парканом № 20, замощенням І, замощенням ІІ - загальною вартістю 543583 грн., що складає 31/100 частини об'єкту нерухомості.

Згідно вказаного акту частка об'єкту нерухомості ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після проведення розрахунку часток ТОВ «Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації» з урахуванням самочинно побудованих будівель становить 69/100, а частина об'єкту відповідача - ОСОБА_3 - 31/100 частини об'єкту нерухомості.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є співвласниками жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Частки вказаного будинку, що належить сторонам в натурі не виділялися.

За приписами ч. 1 ст. 346 ЦК України, підставами припинення права власності є: відчуження власником свого майна; відмова власника від права власності; знищення майна; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; викуп земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю; викуп нерухомого майна у зв'язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене; викуп безгосподарно утримуваних пам'яток історії та культури; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерть власника.

Наведений перелік не є вичерпним, оскільки ч. 2 ст. 346 ЦК зазначається, що право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

З матеріалів справи та позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено вимогу про припинення права власності на нерухоме майно, а саме на 19/50 частки квартири, що знаходиться в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі договору дарування /1230/ від 9 листопада 2007 року в зв'язку із знесенням.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що підставою для припинення права власності позивачем зазначено знищення майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені вимоги не можуть бути задоволені, оскільки 19/50 часток жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 в натурі не виділені і не є окремим об'єктом нерухомої власності, а є частиною жилого будинку, що належать сторонам на праві спільної часткової власності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виділення в натурі у власність ОСОБА_4 69/100 часток спільного майна домоволодіння - жилого будинку, припинення права спільної часткової власності на жилий будинок, визнання права власності на 69/100 часток квартири в житловому будинку, визнання право власності на 69/100 частини житлового будинку, суд першої інстанції вірно застосував положення ст.. 376 ЦК України.

Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" роз'яснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Частинами п'ятою, восьмою статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Позивач не звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об'єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся з позовом про визнання права власності.

Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутня.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Наведені висновки узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постановах: від 27 травня 2015 року № 6-159 цс 15 та від 02 грудня 2015 року № 6-1328 цс15, а також висновком Верховного Суду: від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц, провадження № 61-1073 св 17 та від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17, провадження № 61-39346 св 18.

Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України. За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності.

За положеннями частин 3,4 ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності, без їх згоди чи відповідно рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Колегією суддів встановлено, що позивачем не надано необхідних та достатніх доказів у підтвердження законності вказаних дій, так як надання дозволу на будівництво прибудови у житловому будинку, не є належним доказом виконання позивачем даного розпорядження та дотримання норм матеріального права при здійсненні перебудови та надбудови у будинку. Вимоги позивача щодо визнання права власності на 69/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1, яка збільшилася в результаті перепланування частини цього житлового будинку є формою втручання в дискреційні повноваження відмов реєстраційних органів та виходить за межі завдань цивільного судочинства.

Позивач як на підставу своїх вимог не надала суду доказів того, що реєстраційними органами їй було відмовлено у здійсненні такої реєстрації.

Лист №п-01904 від 26 травня 2017 «Про розгляд звернення», на який посилається позивачка, не є відмовою реєстраційного органу, оскільки в ньому викладений порядок проведення реєстрації права власності на новозбудований об'єкт нерухомого майна та роз'яснено позивачці необхідність звертатися із заявою про реєстрацію права власності та необхідним пакетом документів до неї через центр надання адміністративних послуг, які будуть розглянуті державним реєстратором.

Відмовляючи в задоволенні позову суд вірно виходив з того, право власності на прибудову не було зареєстровано в установленому законом порядку.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: