ПОСТАНОВА

Іменем України

07 травня 2019 року м. Кропивницький

справа № 396/1775/18

провадження № 22-ц/4809/645/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Дьомич Л.М., Кіселика С.А.,

секретар судового засідання Кравченко Я.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2018 року у складі головуючого судді Гарбуз О.А. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником вказаного будинку. Деякий час в будинку за згодою власника проживала його донька ОСОБА_3 зі своєю сім`єю, в тому числі відповідач ОСОБА_2 У 2013 році вона придбала житловий будинок по АДРЕСА_2 , до якого переїхала вся сім`я. Однак з реєстраційного обліку за адресою спірного будинку відповідач добровільно не знявся. На підставі рішення Новоукраїнського районного суду від 06 лютого 2014 року по справі № 396/130/14-ц шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.

Відповідач тривалий час не проживає в належному позивачеві будинку, не приймає участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні платежі. Позивач не має змоги вільно користуватись та розпоряджатись своїм будинком по АДРЕСА_1 , оскільки в ньому зареєстрований ОСОБА_2

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні позову за необґрунтованістю.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів того, що відповідач має інше домоволодіння, а також доказів щодо пред`являння претензій до відповідача про зняття його з реєстрації чи ухилення останнього від зняття з реєстрації у спірному домоволодінні. Суд звернув увагу, що відповідач зареєстрований за спірною адресою з 15.12.1998 року (а.с.20), а позивач став власником будинку лише 11.06.2009 року (а.с.7).

Суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування ст. 391 ЦК України, оскільки право користування житлом відповідачем, у відповідності до норми ст. 64 ЖК України, не порушує право позивача на користування, володіння та розпорядження своєю власністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування вказаного судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначив, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Звертає увагу, що він позбавлений права на розпорядженням своїм майном, не може продати житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 , тому що в даному будинку зареєстрований ОСОБА_2 з 13.05.2010 року по даний час, а фактично з 2015 року там не проживає.

Відповідач не є членом його сім`ї, був чоловіком його доньки ОСОБА_3 , шлюб між ними розірваний 06.02.2014 року. Місце проживання відповідача їм невідоме.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позивач подав апеляційному суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.98).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Судова повістка відповідачу направлялася за адресою місцем його реєстрації, що відповідає вимогам ст. 128 ЦПК.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

На підставі договору купівлі - продажу житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями від 11 червня 2009 року ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.7,8).

За згодою власника з 2010 року по 2013 рік в будинку проживала його дочка ОСОБА_3 , до складу сім`ї якої входив її чоловік ОСОБА_2 зареєстрований на проживання у вказаному будинку з 13.05.2010 р. до цього часу, що підтверджується копією витягу з домової книги (а.с.17, 72-73).

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06.02.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.14).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 03.09.2018 року, складеного заступником сільського голови Рівнянської сільської ради Лисогором Г.М. в присутності сусідів ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , які засвідчили, що при обстеженні домоволодіння сім`ї ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає АДРЕСА_2 , встановлено, що вона проживає разом з дітьми: сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сином ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у власному будинку. Раніше ОСОБА_3 проживала в будинку: АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7. В даний час вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, за свідченнями сусідів ОСОБА_2 з 2015 року не проживає за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно довідки від 12.04.2019 року №1570, виданої ВК Рівнянської сільської ради Кіровоградського району та області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно зареєстрований на території сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично з 2015 року на території сільської ради не проживає (а.с.99).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

З огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням.

Встановлено, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача. Його права на користування спірним житлом похідні від його колишньої дружини - дочки власника будинку, яка виселилась до власного житла у 2013 році.

Відповідач не проживає в будинку з 2015 року, у вказаному житловому приміщенні відсутні його особисті речі, будинком не цікавиться, участі в утриманні спірного майна не приймає, причини його виселення і відсутності невідомі.

Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за ОСОБА_2 судом не встановлено.

Відомостей про те, що ОСОБА_2 цікавиться спірним житлом, або даних про те, що він звертався до правоохоронних органів, суду за захистом своїх прав та інтересів також не встановлено.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом зазначених норм матеріального права, відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд першої інстанції не перевірив наведені позивачем обставини щодо не проживання відповідача у спірному будинку з 2015 року, не сприяв учасникам справи у вчиненні дій щодо доведення зазначених ними обставин, внаслідок чого не було усунене протирічча стосовно дати реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , що має істотне значення для вирішення спору.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів поважних причин відсутності відповідача за спірною адресою - АДРЕСА_1 , оскільки відповідач зареєстрований за цією адресою з 15.12.1998року (а.с.20), а позивач став власником лише 11.06.2009 року (а.с.7).

Так, згідно витягу з домової книги (а.с.17) ОСОБА_2 був зареєстрований на проживання в будинку по АДРЕСА_1 , 13.05.2010 р., за інформацією виконкому Рівнянської сільської ради від 19.09.2018 р. (а.с.20) ОСОБА_2 за вказаною адресою зареєстрований з 15.12.1998 р.

Як вбачається з довідки Рівненської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 30.01.2019 р. (а.с. 69) була допущена помилка у наданій виконкомом інформації від 19.09.2018 р. щодо дати реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , замість правильної - 13.05.2010 р. неправильно зазначено - 15.12.1998 р.

Висновок суду першої інстанції щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1 , раніше, ніж позивач набув право власності на цей будинок, є помилковим і спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно довідки виконкому Рівнянської сільської ради (а.с.99) ОСОБА_2 за місцем реєстрації у спірному будинку не проживає з 2015 року.

Судом першої інстанції і апеляційним судом відповідачеві направлялись повістки та повідомлення за місцем його реєстрації в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, він вважається повідомленим про судовий розгляд даної справи відповідно до ст. 130 ЦПК України.

Фактичне місце проживання (перебування) відповідача, причини відсутності його за місцем реєстрації не відомі.

Оскільки відповідач фактично не проживає за адресою своєї реєстрації у спірному будинку з 2015 року, не є членом сім`ї власника будинку, інші підстави для збереження його права на проживання чи користування спірним житлом відсутні, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в сумі 1762 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У відшкодування понесених судових витрат стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , ІНПП: НОМЕР_1 , 1762 грн. сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.М. Єгорова

Судді Л.М. Дьомич

С.А. Кіселик