"10" червня 2019 р. Справа № 489/2931/19
Провадження №2/489/1607/19
УХВАЛА

про забезпечення позову

10 червня 2019 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого - судді Рум`янцевої Н.О., розглянувши матеріали заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус міського нотаріального округу Міщенко М.В. про визнання договору дарування недійсним та поділ майна спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Ленінського суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус міського нотаріального округу Міщенко М.В. про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним та поділ майна спільної сумісної власності.

При поданні позову, позивачем заявлено клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту не рухоме майно та заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , здійснювати будь-які дії, пов`язані з відчуженням (продажем, даруванням, заставою та інше) нерухомого майна, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 41,8 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м, оскільки є ризик того, що відповідачем спірну квартиру може бути відчужено на користь будь-якій третій особі, що може значно утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду.

Суд дослідивши письмові матеріали, дійшов до наступного.

Одночасно з подачею даної заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1 подано позовну заяву про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним та поділ майна спільної сумісної власності, а саме визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 в розмірі по Ѕ частці.

14 лютого 2019 року Ленінський районний суд м.Миколаєва постановив рішення № 489/615/18 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та про визнання права спільної сумісної власності. У цьому рішенні було визнано факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по 01.05.2017 року, також було визнано спільним сумісним майном квартиру АДРЕСА_1 .

26.07.2017 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко М.В. було посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала, ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що вищевказаний правочин повинен бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що у момент його здійснення не були дотримані вимоги актів цивільного законодавства, оскільки він не давав згоди на відчуження, дарування спільного сумісного майна, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, на теперішній час за ОСОБА_3 незаконно зареєстровано належне позивачу на праві спільної сумісної власності майно - однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що йому достовірно відомо про те, що відповідач ОСОБА_3 має намір подарувати квартиру АДРЕСА_1 для затягування вирішення позовних вимог. Під час розгляду позовної заяви Відповідач ОСОБА_3 може розпорядитися спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом дарування або продажу, оскільки на сьогоднішній день усі оригінали на це майно знаходяться у відповідача ОСОБА_3 заходів забезпечення позову може стати на заваді чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом ч. 3 ст. 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно із п.1, 2 ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками даного судового процесу. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору між сторонами є визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , серія та номер 556 від 26.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Міщенко М.В. Миколаївського міського нотаріального округу укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З огляду на предмет і підстави позову, суд вважає, самостійним, обґрунтованим та достатнім способом забезпечення позову, арешт спірного майна, який автоматично несе в собі заборону вчиняти будь-які дії щодо його відчуження, реєстрації, тощо.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, суд вважає, що існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а тому заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 3, 149, 150, 260-261 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 41,8 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 26.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко М.В.

В задоволенні заяви в частині заборони ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснювати будь-які дії, пов`язані з відчуженням (продажем, даруванням, заставою та інше) нерухомого майна, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 - відмовити.

Копію ухвали направити сторонам по справі для відома.

Копію ухвали направити для виконання до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева