ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» травня 2019 року

м. Харків

справа № 645/4330/18-ц

провадження № 22ц/818/2056/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач Арбітражний керуючий ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 ., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

треті особи - Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання у Немишлянському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», представник третьої особи Темнюкова М.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Арбітражного керуючого ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 січня 2019 року в складі судді Сілантьєвої Е.Є.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року Арбітражний керуючий ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання у Немишлянському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про виселення та зняття з реєстрації місця проживання, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Господарського суду Харківської області від 08 лютого 2012 року фізичну особу-підприємця Аракеляна Т.Р. визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; зобов`язано ліквідатора виконати ліквідаційну процедуру, здійснити продаж майна, належного боржнику, надати суду обґрунтований звіт про виконану роботу, всі докази, що свідчать про виконання ліквідаційної процедури, акти інвентаризації майна, акти оцінки майна, звіт про виплачені кредиторам кошти, договори купівлі-продажу майна банкрута, інші документи, що свідчать про виконану ліквідатором роботу з ліквідації банкрута, надавати суду щомісячно звіти про хід ліквідаційної процедури, дані про фінансове становище, майно боржника, використання коштів, отриманих від реалізації майна банкрута.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13 травня 2015 року у вказаній справі ліквідатором призначено Арбітражного керуючого Безпалого С.О.

Вказав, що з метою виконання ліквідаційної процедури ліквідатором банкрута проведено інвентаризацію майна фізичної особи-підприємця Аракеляна ОСОБА_8 ., за результатами якої виявлено квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначив, що в ході ліквідаційної процедури з`ясовано, що 19 серпня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №825/2-40/1/8-126, за умовами якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 430 000,00 доларів США на строк з 19 серпня 2008 року по 10 серпня 2023 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,5 % річних.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 28 серпня 2008 року укладено іпотечний договір №825/4-40/9/8-094, за умовами якого в іпотеку ОСОБА_2 передано належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 НОМЕР_1 в м. Харкові.

Зазначив, що виходячи з положень про банкрутство, починаючи з 08 лютого 2012 року квартиру боржника, поряд з іншим майном банкрута, включено до ліквідаційної маси, її реалізація здійснюється в межах справи про банкрутство для задоволення грошових вимог кредиторів, в першу чергу, іпотекодержателя.

Вказав, що ліквідатором направлено лист до банку, в якому зазначено про необхідність надання заставним кредитором згоди на продаж вищезазначеної квартири, на що листом від 18 серпня 2018 року банк повідомив, що не заперечує проти реалізації в ліквідаційній процедурі трикімнатної квартири банкрута, яка є предметом застави з встановленням початкової вартості продажу на рівні проведеної незалежної оцінки в сумі 638 900,00 грн.

Зазначив, що майно банкрута фізичної особи-підприємця Аракеляна Т.Р. включено до ліквідаційної маси та готове до реалізації, однак зареєстровані в квартирі особи перешкоджають в повному обсязі здійснити її реалізацію.

Вказав, що на момент укладення договору іпотеки в квартирі зареєстровано лише дві особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Однак, на теперішній час в квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , 1990 року народження, ОСОБА_4 , 2008 року народження, ОСОБА_5 , 1958 року народження, ОСОБА_2 , 1968 року народження, ОСОБА_6 , 1975 року народження, ОСОБА_7 , 1982 року народження. При цьому реєстрація таких осіб всупереч умов договору іпотеки не погоджена з іпотекодержателем.

Вказав, що у зв`язку з втратою права власності на майно боржника, включене до ліквідаційної маси, відповідачі не мають правових підстав користування вказаним нерухомим майном, однак добровільно вказане приміщення не звільняють, чим чинять перешкоди у здійсненні ліквідаційної процедури.

Зазначив, що відповідачі не надають вільного доступу до майна банкрута, у зв`язку з чим потенційні покупці не мають можливості ознайомитися з майном, запропонованим до продажу.

Вказав, що ліквідатор не відноситься до переліку осіб, уповноважених звертатися з клопотанням про зняття з реєстрації місця проживання на підставах припинення права користування житловим приміщенням, оскільки не є власником або наймачем майна банкрута.

Зазначив, що за наявності зареєстрованих у квартирі осіб, серед яких є малолітні діти, ліквідатор не має можливості укласти з переможцем аукціону договір купівлі-продажу, у зв`язку з чим унеможливлюється проведення аукціону з продажу майна фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та належне виконання ліквідаційної процедури.

Просив зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 : ОСОБА_3 , 1990 року народження, ОСОБА_4 , 2008 року народження, ОСОБА_5 , 1958 року народження, ОСОБА_2 , 1968 року народження, ОСОБА_6 , 1975 року народження, ОСОБА_7 , 1982 року народження; виселити вказаних осіб з квартири за адресою: АДРЕСА_3 ; стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 січня 2019 року у задоволенні позову Арбітражного керуючого ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Арбітражний керуючий Безпалий ОСОБА_9 .О. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що ліквідатор на виконання постанови господарського суду зобов`язаний здійснити продаж майна, належного боржнику, та за його рахунок задовольнити грошові вимоги кредиторів, однак, наявність зареєстрованих у квартирі осіб перешкоджає її продажу і ліквідаційній процедурі; що постанова про визнання банкрутом ОСОБА_2 не оскаржена, права управління та розпорядження його майном перейшли до ліквідатора, у зв`язку з чим він не може здійснювати своє право власності на майно, тож втрачаються і підстави користування ним; що судом не зазначено, яку саме норму Правил реєстрації місця проживання покладено в основу висновку щодо того, що наявність зареєстрованих осіб у приміщенні не перешкоджає продажу квартири банкрута; що у Правилах реєстрації місця проживання не міститься положень, які б вказували на відсутність обмежень у ліквідатора щодо реєстрації або зняття з реєстрації місця проживання осіб без їх згоди, навпаки, він не є особою, уповноваженою на звернення з такою заявою; що за наявності зареєстрованих у квартирі осіб, серед яких є малолітні діти, ліквідатор не має можливості виконати ліквідаційну процедуру та здійснити продаж майна боржника на аукціоні, укласти договір купівлі-продажу та задовольнити за рахунок такого майна вимоги кредиторів; що норми законодавства про надання особам, яких виселяють з житла, що є предметом іпотеки, іншого житлового приміщення, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки продаж майна здійснюється в межах ліквідаційної процедури у справі про банкрутство, де ліквідатор не є іпотекодержателем та не звертає стягнення на предмет іпотеки.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Арбітражного керуючого ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що реєстрація у спірній квартирі відповідачів не перешкоджає її продажу з прилюдних торгів, а також, що майбутній власник квартири не позбавлений можливості зняти відповідачів з реєстраційного обліку за своєю заявою. Крім того, спірна квартира придбана не за кредитні кошти та відомості щодо надання відповідачам іншого житлового приміщення для проживання відсутні, тому, позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 серпня 2008 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №825/2-40/1/8-126, за умовами якого ОСОБА_2 наданий кредит у розмірі 430 000,00 доларів США на строк з 19 серпня 2008 року по 10 серпня 2023 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 28 серпня 2008 року укладено іпотечний договір №825/4-40/9/8-0 94, за умовами якого в іпотеку ОСОБА_2 передано належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 м. Харкові.

Постановою Господарського суду Харківської області від 08 лютого 2012 року по справі №5023/121/12 фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 . визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (а. с. 8-15).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13 травня 2015 року ліквідатором призначено арбітражного керуючого Безпалого С.О.

За результатами заявлених кредиторами грошових вимог розпорядником майна сформований реєстр вимог кредиторів, до якого, зокрема, включені грошові вимоги Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» як такі, що забезпечені заставою майна боржника, а саме: квартирою АДРЕСА_2 240-В у м. Харкові.

Арбітражним керуючим ОСОБА_1 направлено банку листа від 05 липня 2018 року, в якому зазначено про необхідність надання заставним кредитором згоди на продаж вищевказаної квартири, що перебуває в іпотеці, та висловлення пропозицій щодо її вартості (а. с. 20).

З листа від 18 липня 2018 року вбачається, що банк зазначив, що не заперечує проти реалізації в ліквідаційній процедурі трикімнатної квартири банкрута - предмета застави з встановленням початкової вартості продажу на рівні проведеної незалежної оцінки в сумі 638 900,00 грн.

Згідно з відомостями, наданими Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» 30 травня 2018 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані ОСОБА_2 , 1968 року народження, ОСОБА_3 , 1990 року народження, ОСОБА_4 , 2008 року народження, ОСОБА_7 , 1982 року народження, ОСОБА_5 , 1958 року народження, ОСОБА_6 , 1975 року народження (а. с. 23).

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 10 липня 2018 року та ОСОБА_6 знято з реєстрації 17 серпня 2017 року (а. с. 146, 149).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Статтею 52 ЦК України визначено, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернуто стягнення.

Відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 3-788гс17, у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13.

Відтак, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Умови та порядок відновлення платоспроможності суб`єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів установлює Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом.

Згідно статті 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин щодо ліквідації банкрута) ліквідатор з дня свого призначення, окрім іншого, приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження, виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута, здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута згідно з законодавством, аналізує фінансове становище банкрута, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 вказаного Закону, усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси.

Майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-216цс14, сам факт ліквідації боржника за кредитним договором за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинної на час спірних правовідносин), з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної комісії скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника.

Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Відтак, суди не повинні розглядали зняття обтяження на спірне майно як підставу для припинення іпотеки та ототожнювати ці поняття, оскільки обтяження тягне за собою лише обмеження права розпорядження майном.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, Постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року (справа № 2-638/519/15-ц, провадження № 61-13887св18).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у випадку реалізації майна банкрута, яке було передано в іпотеку, кошти від такої реалізації спрямовуються на задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які воно забезпечує, залишок після забезпечення вимог кредитора та витрат включається до ліквідаційної маси, а зобов`язання перед кредитором вважається погашеним.

Порядок реалізації майна банкрута встановлено статтею 30 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції на момент початку ліквідаційної процедури) відповідно до частини 1 якої, після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута.

Виходячи з викладеного, для проведення реалізації майна банкрута ліквідатору необхідно провести інвентаризацію та оцінку майна, після чого проводяться відкриті торги.

За змістом частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що наявність зареєстрованих у приміщенні осіб не перешкоджає проведенню прилюдних торгів та укладенню відповідного договору купівлі-продажу майна в межах здійснення ліквідаційної процедури.

Пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Зняття з реєстрації місця проживання на підставах, визначених в абзацах восьмому та дев`ятому цього пункту, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту або за заявою власника/наймача житла або їх представників.

Таким чином, майбутній власник квартири не позбавлений можливості звернутися із заявою про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання на підставі документів про відчуження майна та припинення на цій підставі права користування цим житлом осіб, що в ньому зареєстровані.

Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном майбутній власник квартири також матиме право звернутися до суду за захистом своїх прав та вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання.

Посилання арбітражного керуючого Безпалого С.О. щодо реєстрації у спірній квартирі малолітньої особи 2008 року народження як перешкоди в продажу квартири не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно зі статтями 150, 156 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа № 761/4494/13-ц, провадження № 61-16448св18.

Згідно частини 4 статті 12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Згідно пункту 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Вказані положення стосуються розгляду звернень на вчинення саме правочинів щодо нерухомого майна дитини, тобто, за результатом добровільних звернень осіб, які мають намір розпорядитися належним дитині майном або майном, на яке у дитини є право користування, і не стосуються примусового відчуження майна.

У даному разі продаж предмета іпотеки здійснюється у примусовому порядку, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, в якій право користування належить малолітній дитині, не потрібен. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при проведенні прилюдних торгів.

Крім того, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у спірній квартирі з 04 вересня 2013 року, тобто вже після укладення договору іпотеки.

Щодо виселення відповідачів з квартири, яка є предметом іпотеки, судова колегія зазначає наступне.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року № 61-688св17, 14 березня 2018 року № 61-2816св18, 30 травня 2018 року № 61-401св17, 27 червня 2018 року (справа № 367/2506/15-ц, провадження № 61-14134 св 18).

31 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі Великої Палати розглянув справу № 753/12729/15-ц, яка стосувалася виселення колишнього власника з квартири, яка була придбана на прилюдних торгах, та дійшов наступних висновків.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України», яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині 1 статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (п. 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; п. 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла. Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховним Судом України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 591/3480/15-ц роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина 2 статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 591/3480/15-ц, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України.

Аналогічна позиція відображена й у постанові Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року № 520/15533/13-ц та від 05 листопада 2018 року справа № 699/538/14-ц.

Як встановлено ухвалою Господарського суду Харківської області від 08 лютого 2012 року, якою фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 визнано банкрутом, трикімнатна квартира АДРЕСА_5 240-В, належить ОСОБА_2 на підставі дублікату договору купівлі-продажу квартири від 24 травня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Тимофєєвою О.В. за реєстровим №1237, виданого 22 вересня 2004 року за реєстровим №1077.

Тобто, квартира, що є предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів, у забезпечення повернення яких укладено договір іпотеки.

За таких умов, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Доводи арбітражного керуючого Безпалого С.О. щодо того, що норми законодавства про надання особам, яких виселяють з житла, що є предметом іпотеки, іншого житлового приміщення, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки продаж майна здійснюється в межах ліквідаційної процедури у справі про банкрутство, де ліквідатор не є іпотекодержателем та не звертає стягнення на предмет іпотеки, є безпідставними, оскільки примусова реалізація майна не відбулась, а з таким позовом має право звернутися майбутній власник, якщо буде вважати, що його права порушено. При цьому, судова колегія зазначає, що надання особі іншого житлового приміщення при виселенні передбачено нормами житлового законодавства, які підлягають застосуванню до житлових відносин, зокрема щодо виселення, незалежно від того, на якій підставі воно здійснюється.

За таких умов висновок суду першої інстанції щодо того, що реєстрація у спірній квартирі відповідачів не перешкоджає її продажу з прилюдних торгів, а також, що майбутній власник квартири не позбавлений можливості зняти відповідачів з реєстраційного обліку за своєю заявою, а також, що спірна квартира придбана не за кредитні кошти, в забезпечення повернення яких укладався договір іпотеки, та відомості щодо надання відповідачам іншого житлового приміщення для проживання відсутні, отже позов задоволенню не підлягає, є законними та обґрунтованими, зробленими на підставі всебічного аналізу обставин справи та оцінки наданих доказів.

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Арбітражного керуючого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 29 травня 2019 року.