ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 600/476/17Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О.Б.
Провадження № 22-ц/817/541/19 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Бершадська Г. В., Ткач О. І.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - позивачки ОСОБА_1 та її представника

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду від 02 квітня 2019 року (головуючий суддя Гриновець О.Б., повний текст рішення складено 15 квітня 2019 року) у цивільній справі № 600/476/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття із реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні нею житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 при житті попереднього власника ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , 06.07.2010 року був зареєстрований у зазначеному житловому будинку, який вона набула у власність 29.03.2014 року.

ОСОБА_3 є братом її чоловіка та не був і не є членом її сім`ї. З дня набуття нею права власності на цей будинок відповідач у ньому не проживав, спільного господарства із ним ні вона ні її сім`я не вели. ОСОБА_3 лише неодноразово приходив до неї із погрозами, поводив себе агресивно, позбавляючи її та її сім`ю спокійного життя, її неповнолітня онука стала дуже боятися його. Крім того, відповідач жодного разу не оплачував комунальні послуги, не брав участі в утриманні та облаштуванні житла.

Рішенням Козівського районного суду від 02 квітня 2019 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком вона пов`язує саме з втратою відповідачем права користуватися жилим приміщенням після того, як відбулася заміна власника будинку, оскільки відповідач користувався таким, будучи членом сім`ї попереднього власника, а членом її сім`ї (нового власника) він не є, а тому, за відсутності передбачених законом будь-яких інших підстав для проживання в будинку відповідач позбавлений права користування будинком.

Факт реєстрації місця проживання відповідача в житловому будинку після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав, є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та пояснила, що відповідач неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, відбуває покарання у Чортківській установі виконання покарань №26. У зв`язку з його антисоціальною поведінкою до неї додому, за місцем його реєстрації, неодноразово приходили працівники міліції, своєю поведінкою відповідач порушує право на спокійне життя, користування будинком.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з 29.03.2014 року є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого нотаріально 11.07.2012 року (а.с.6, 7, 13, 14).

Згідно будинкової книги прописки громадян, що мешкають в будинку АДРЕСА_1 , акту житлово-побутової комісії Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області №69 від 24.05.2017 року відповідач ОСОБА_3 з 06.07.2010 року є зареєстрований у вказаному житловому будинку, за даною адресою не проживає (а.с.8-12).

На момент розгляду справи ОСОБА_3 відбуває покарання у Чортківській установі виконання покарань №26.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що їй відповідачем чиняться перешкоди у користуванні її власністю.

З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає вимогам закону та не грунтується на матеріалах справи, що згідно ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦП К України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування ст. 391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт проживання відповідача в будинку після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд.

З врахуванням встановлених обставин у справі та положень згаданих норм права, зокрема ст. 391 ЦК України, якій судом дано неправильне тлумачення, колегія суддів вважає, що після зміни власника будинку реєстрація у ньому відповідача ОСОБА_3 за умови відсутності для того передбачених законом підстав, куди ОСОБА_3 приходить із погрозами, поводить себе агресивно, чим позбавляє сім`ю позивача спокійного життя, є перешкодою у користуванні позивачкою зазначеним будинком.

Так, як відповідач порушує права позивача, позов про усунення перешкод в користуванні та розпорядження житловим будинком підлягає до задоволення, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вимога про зняття з реєстрації ОСОБА_3 не потребує судового захисту так як є похідною від задоволення судом вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні будинком підставою для зняття відповідача з реєстрації. Даний висновок грунтується на положенннях п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, де серед підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.2, 376, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Козівського районного суду від 02 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

ОСОБА_3 визнати таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 червня 2019 року.

Головуючий -

Судді -