Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" травня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Чуб Н.С., Сіренко Д.В., Юдицькому К.О., Магльованій Н.І.,

Головатюк І.І., Кравченко А.С.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 130692,94 грн., що складається з: 123000,00 грн. - суми основної заборгованості; 6133,60 грн. - сума інфляційних збитків; 1559,34 грн. - 3% річних та судові витрати в сумі 1306,94 грн..

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23 січня 2017 року та 30 серпня 2017 року відповідач взяв у борг у позивача суму грошових коштів у розмірі 68000,00 грн. до 27 січня 2017 року та 55000,00 грн. до 28 вересня 2017 року відповідно. Строк виконання зобов`язання сплив, однак відповідач на численні вимоги позивача грошові кошти не повертає. У зв`язку з тим, що відповідач борг не повертає, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

10 листопада 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі.

25 квітня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закінчено підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

04 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про застосування приводу, як заходу процесуального примусу до свідка ОСОБА_5 .

В порядку виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року, листом від 15.01.2019 року вих.. №270115/129/01-2019 Гребінківським відділом поліції Пирятинським відділенням поліції Головного управління національної поліції в Полтавській області повідомлено, що привід свідка ОСОБА_5 в судове засідання Дніпровського районного суду міста Києва не виконано.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, пояснив, що відповідач ОСОБА_3 був співробітником його фірми, та мав доступ до фінансової діяльності компанії, обманним шляхом вселяв довіру покупцям, отримував кошти за товар, який потім не постачав. Згодом виявивши це, позивач надав відповідачу грошові кошти для того щоб він розрахувався з покупцями, а фірма не зруйнувалась. Однак він не виправився і таких випадків було 4-5, не дивлячись на неодноразові заклики до діалогу. Позивач, зазначив, що розуміючи його фінансовий стан, та сім`ю, він залишав його на роботі, рухаючись йому на зустріч, однак ситуація лише загострювалась, та нічого не було зроблено. Після того як відповідач перестав працювати, почали надходити скарги від покупців у зв`язку з його діяльністю. За таких обставин, позивач зазначив, що грошові кошти у розмірі 68000,00 грн. від 23 січня 2017 року та 55000,00 грн. від 30 серпня 2017 року, були позичені відповідачу для того, щоб він зміг розрахуватись з клієнтами. Позивач зазначив, що ніяких коштів від відповідача в рахунок погашення заборгованості не отримував, ніяких банківських карток відповідач не передавав позивачу, пояснив, що з лютого 2017 року робота була пов`язана з командировками, але чи їздив відповідач позивач не знає, також пояснив, що грошові кошти, які були перераховані на рахунок позивача з карткового рахунку відповідача в сумі 1380,00 грн. 11 серпня 2017 року та 1306,00 грн. 21 серпня 2017 року були особистими коштами позивача, які клієнти передавали йому через ОСОБА_3 Відповідач до лютого 2017 року працював на випробовувальном терміні і розписка від 23.01.2017 року складена через цю обставину. Позивач вказав, що нікому не надавав розпорядження про відрахування коштів із заробітної плати відповідача.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, пояснила що 23 січня 2017 року та 30 серпня 2017 року відповідач взяв у борг у позивача суму грошових коштів у розмірі 68000,00 грн. до 27 січня 2017 року та 55000,00 грн. до 28 вересня 2017 року відповідно, позивач грошові кошти не повернув, тому сума заборгованості складає 123000,00 грн., крім того. За неналежне виконання своїх зобов`язань, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача 6133,60 грн. - суму інфляційних збитків, та 1559,34 грн. - 3% річних. Зазначила, що відповідач працював у компанії, керівником якої є позивач. В січні 2017 року відповідач ще не працював у компанії, картка відповідача не була у позивача, а те, що були перераховані грошові кошти на рахунок позивача з карткового рахунку відповідача в сумі 1380,00 грн. 11 серпня 2017 року та 1306,00 грн. 21 серпня 2017 року, то ці кошти пов`язані з роботою, які надходили від постачальників. Також, в судовому засіданні 20 травня 2019 року, представник позивача зазначила, що 14.05.2019р. відповідачем було передано позивачу в рахунок сплати боргу за розпискою від 23.01.2017р. 10000 грн., у зв`язку з чим, вона не підтримує позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу на суми 10000 грн., однак оскільки штрафні санкції нараховані позивачем станом на день звернення до суду, то в цій частині вона повністю підтримує позовні вимоги. Також зазначила, що в розписці від 14.05.2019р. була допущена описка та зазначено що кошти передані в рахунок боргу по розписці від 22.01.2017р., вт той же час, грошові кошти передані на виконання зобов`язань за розпискою від 23.01.2017р.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, з підстав викладених у заяві про часткове визнання позову, яка долучена до матеріалів справи, додатково пояснив, що з лютого 2017 року офіційно працював у позивача, не офіційно з жовтня 2016 року. Відповідач зазначив, що отримував заробітну плату у позивача офіційно на карточку та неофіційно на руки, частину заробітної плати, яку відповідач отримував на руки позивач забирав відразу після її видачі, однак не пам`ятає точної суми. Крім того, позивач забрав у відповідача карточку відповідача і почав знімати його особисті кошти. Відповідач жив лише на грошові кошти його родичів. У позивача відповідач працював 8 місяців, однак не завжди відповідач утримував 100% заробітної плати, інколи частину залишав відповідачу, які він перераховував через додаток «Приват24». Відповідач зазначає, що вони домовились про те, що позивач знімає грошові кошти з картки, а якщо він не міг поїхати в банкомат, то відповідач перераховував позивачу через додаток. Крім того, відповідач не визнає позовні вимоги в частині стягнення з нього штрафних санкцій, які повинні бути зменшенні, оскільки, на думку відповідача, ним було погашено борг частково. Відповідач зазначив, що борг не міг повернути оскільки не працював, на даний момент проходить перекваліфікацію щоб влаштуватись на роботу. Грошові кошти, які передавались від постачальників, передавались в готівковій формі, позивачу не перераховувались. До звернення позивача з позовом ним було передано відповідачу в рахунок погашення боргу за розписками 42286,53 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги він визнає на суму 80713,47 грн. В подальшому, 14.05.2019р. ним було передано позивачу в рахунок сплати боргу за розпискою від 23.01.2017р. 10000 грн., в той же час в розписці від 14.05.2019р. була допущена описка та зазначено що кошти передані в рахунок боргу по розписці від 22.01.2017р.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, з підстав викладених у заяві про часткове визнання позову, яка долучена до матеріалів справи, додатково пояснила, що відповідач в присутності бухгалтера ОСОБА_5 передав позивачу картку та повідомив пін - код, для того, щоб позивач самостійно знімав кошти в рахунок погашення боргу, в наслідок чого відповідачем в рахунок погашення боргових зобов`язань було повернуто грошові кошти в сумі 42286,53 грн., з яких 16286,53 грн. були особисто перераховано на рахунок позивача з картки відповідача та частина була знята особисто позивачем з картки відповідача. Крім того, позивач особисто отримав від відповідача в рахунок погашення боргу грошові кошти в сумі 26000,00 грн.. За таких обставин, сума боргу яка підлягає стягнення з відповідача становить 80713,47 грн.. Крім того, представник відповідача не визнає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій, враховуючи ту обставину, що відповідачем здійснювалось часткове погашення боргу.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, з підстав викладених у заяві про часткове визнання позову, яка долучена до матеріалів справи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно ч. 1, 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 січня 2017 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 68000,00 грн., строком до 27 січня 2017 року, факт отримання грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, яка датована 23 січня 2017 року.

Крім того, 30 серпня 2017 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 55000,00 грн., строком до 08 вересня 2017 року, факт отримання грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, яка датована 30 серпня 2017 року.

Згідно ч.2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України)

Виходячи з положень ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, надаючи оцінку доказам відповідача та представника відповідача, в частині часткового погашення боргу на суму 42286,53 грн., з яких 16286,53 грн. було особисто перераховано на рахунок позивача з картки відповідача та частина була знята особисто позивачем з картки відповідача, та передані готівкові кошти відповідачем в рахунок погашення боргу в сумі 26000,00 грн., приходить до висновку, що надані стороною відповідача витяги про рух коштів карткового рахунку відповідача є недопустими, оскільки дані докази не підтверджують що саме позивач власноручно знімав кошти в рахунок погашення суми боргу, крім того кошти, які позивач отримував у готівковій формі позивачу на підтвердженні жодними доказами, в той же час відповідно до ч. 6 ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 правомірно пред`явив позовні вимоги до ОСОБА_3 про стягнення 123000,00 грн. - суми основної заборгованості, оскільки відповідачем не виконано договірні зобов`язання в частині повернення грошових коштів.

Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України визначено наслідки порушення договору позичальником, серед іншого передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Так, статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Три проценти річних від суми простроченої позики нараховується від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.

Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - «Загальні положення про зобов`язання», ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань.

Таким чином, неналежне виконання відповідачем умов договору позики в частині несвоєчасного його виконання тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена ст.ст.625, 1050 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на встановлені обставини, які підтверджують неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині повернення грошових коштів, суд вважає правомірним застосування до відповідачів заходів відповідальності, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, а саме: нарахування інфляційних збитків в розмірі 6133 грн. 00 коп., яка розрахована позивачем за період з 28 січня 2017 року по 02 листопада 2017 року, та 3% річних у розмірі 1559,34 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання, яка розрахована позивачем за період з 28 січня 2017 року по 02 листопада 2017 року.

Крім того, в даному випадку суд враховує, що відповідач під час розгляду справи по суті здійснив часткове погашення заборгованості за договором позики від 23 січня 2017 року, що підтверджується наданою суду розпискою, на суму 10000 гривень, та позивач у зв`язку з цим не підтримує свої позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу на суму 10000 грн., у зв`язку з чим вважає, що з відповідача на користь позивача має бути стягнута сума основного боргу в розмірі 113000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 1306,94 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 525, 526, 527, 530, 533, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає: АДРЕСА_1 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_3 , зареєстрований: АДРЕСА_4 ) про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 23 січня 2017 року та від 30 серпня 2017 року в сумі 113 000 гривень, суми інфляційних в сумі 6 133 гривні 60 копійок, 3% річних в сумі 1 559 гривень 34 копійки, судовий збір в сумі 1 306 гривень 94 копійки, а всього 121 999 (сто двадцять одну тисячу дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повне судове рішення складено 29 травня 2019 року.

Суддя: