ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4762/19 Справа № 206/5327/18 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О.П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати у з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство Житлове господарство Самарського району Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року представник позивача звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі ордера на житлове приміщення №002892 від 17 вересня 1991 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів ОСОБА_1 та двом членам сім`ї, було надано право на заняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Квартира знаходиться на балансі КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради. В зазначеній квартирі зареєстровані, однак не проживають з 2008 року і по день подання позову онук ОСОБА_2 та з 2010 року онука ОСОБА_3 На теперішній час відомо, що фактично відповідачі вибули до інших місць постійного проживання, що підтверджується актами від серпня 2010 року, лютого 2011 року, серпня 2011 року. Всі комунальні платежі за зареєстрованих осіб, поточний ремонт та утримання квартири здійснюються позивачем. Речей відповідачів в квартирі не має, участі в ремонті квартири вони не беруть, матеріальної допомоги не надають.

Враховуючи вищезазначене, представник позивача просив суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням, визнавши ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , стягнути з відповідачів суму сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

Інші учасники процесу своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі ордера на житлове приміщення №002892 від 17 вересня 1991 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів ОСОБА_1 та двом членам сім`ї було надано право на заняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

На час розгляду справи, у вищезазначеній квартирі, окрім ОСОБА_1 зареєстровані її онуки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мешкають в квартирі з 2008 та 2010 років відповідно. ОСОБА_2 постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно пояснень відповідача, судом встановлено, що відповідач пішов через існуючий конфлікт та намагався повернутися до квартири, однак йому чинили перешкоди, не заперечує проти сплати комунальних послуг.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що відповідачі не проживають за адресою реєстрації, а саме в квартирі АДРЕСА_1 , через наявність конфлікту із позивачем.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги та неповно з`ясував всі обставини справи, а саме те, що відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації понад шість місяців у зв`язку із вибуттям на постійне проживання до інших місць, їхніх речей у квартирі немає, комунальні послуги вони не сплачують та перешкод починаючи з 2008 та 2010 років для звернення до комунальних установ з метою отримання рахунків для їх сплати ніхто їм не чинив, так як вони зареєстровані в спірному житлі та фактично мали таку можливість.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Під час вирішення питання про втрату членами сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Актами від серпня 2010 року, лютого 2011 року, серпня 2011 року встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають у спірній квартирі більше 10 років, ці дані взяті зі слів позивача по справі, проте інших доказів на підтвердження вказаних фактів суду надано не було.

Акти щодо не проживання відповідачів в спірному житлі, на думку колегії суддів, не є належними доказами у справі, оскільки не містять у собі достовірних даних щодо строку відсутності відповідачів у спірній квартирі та інформації щодо причин не проживання відповідачів в спірному приміщенні. Сам факт не проживання відповідачів у зазначеній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Колегія суддів звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, доказів того, що відповідачі взагалі не проживають у спірній квартирі з поважних чи не поважних причин, суду надано не було, як і не надано доказів зняття відповідачів з реєстрації місця проживання. Крім того, вчинення перешкод у користуванні квартирою позивачу з боку відповідачів судом також не встановлено.

Отже, оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідачі не проживали у квартирі з поважних причин, не втрачали зв`язок зі спірною квартирою, продовжували ставитися до неї як до свого житла, а їх періодична відсутність була викликана особливими обставинами.

Посилання позивача на вибуття відповідачів на постійні місця проживання за іншими адресами, не мають правого значення для вирішення даної справи, оскільки позов пред`явлено саме з підстав відсутності останнього за місцем проживання без поважних причин понад встановлені законом строки на підставі положень ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Також враховується позиція Верховного Суду у справах зазначеної категорії від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності, (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Окрім цього колегією суддів приймається до уваги і той факт, що відповідачі зареєстровані та були заселені в спірну квартиру, як члени сім`ї та в матеріалах справи відсутня інформація щодо наявності у них іншого житла.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова