ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/7453/18

Головуючий у першій інстанції - Цибенко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/630/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

за участю секретаря судового засідання Бивалькевич Т.В.

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної служби надзвичайних ситуацій України в Чернігівській області;

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_1 ;

оскаржується рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

прізвище судді: ОСОБА_5 ; місце та час ухвалення рішення: м. Чернігів, 16 год. 54 хв.; дата складання повного тексту рішення: 05 березня 2019 року,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 в якому просив визнати їх такими, що втратили право користування службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 на підставі положень ст.. 71, 72 ЖК України.

Позов обґрунтований тим, що він отримав вказану службову квартиру згідно ордеру №30 від 17 листопада 1997 року на сім`ю з 3-х осіб, в тому числі колишню дружину ОСОБА_6 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які з серпня 2011 року і дотепер не проживають у вказаній квартирі, не сплачують комунальних платежів, їх особисті речі в квартирі відсутні.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позов задовольнити, посилаючись на те, що судом неповно було встановлено обставини, що мають значення для справи та зроблено правові висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував відсутність відповідачів з серпня 2011 року у жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Вказував, що вцілому відповідачі не мешкають в спірному приміщенні з наведеного часу біля восьми років з власної волі, не здійснювали жодного намагання вселитися до спірного житла, та в порядку, визначеному законом, не ставили питання про здійснення права користування спірною квартирою та проживання в ній.

Посилався на те, що висновок суду про вчинення ним перешкод для відповідачів в користуванні квартирою не ґрунтується на ретельно вивчених обставинах справи, оскільки сам по собі виклик поліції бувшою дружиною у 2008 році не свідчить про вчинення ним перешкод у проживанні, хоча певний конфлікт у відносинах бувшого подружжя мав місце, а відтак, правова оцінка судом даного факту суперечить фактичним обставинам справи та призвела до постановлення незаконного рішення.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно ордеру Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області № 30 від 11.11.1997 року співробітнику пожежної охорони ОСОБА_7 та його сім`ї в складі : дружини ОСОБА_6 та сина ОСОБА_3 було надано службову жилу квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 36, 4 кв. м, житловою площею 12,9 кв. (а.с.6).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано 07 грудня 2007 року (а.с. 8).

Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 13928 від 17.10.2018 в зазначеній квартирі з 15.08.2000 року зареєстровані позивач та відповідачі: ОСОБА_6 - без родинних відносин, ОСОБА_3 - син (а.с. 9).

Як вбачається з акту КП «Новозаводське» від 22.10.2018, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , які зареєстровані у житловій квартирі АДРЕСА_2 за вищезазначеною адресою фактично не проживають з 14.08.2011року і до теперішнього часу (а.с. 7).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що причини не проживання відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у спірній квартирі понад шість місяців, є поважними, оскільки позивачем вчинялися перешкоди в користуванні спірним житлом, а іншого житла відповідачі не мають.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитися апеляційний суд з огляду на наступне.

Частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ч.ч.1-2 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Приписами ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідачів у жилому приміщенні понад строки, встановленні ст. 71 ЖК України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , які зареєстровані у житловій квартирі АДРЕСА_2 за вищезазначеною адресою фактично не проживають з 14.08.2011 року і до теперішнього часу, що підтверджується актом КП «Новзаводське» від 22.10.2018 року. Факт непроживання засвідчений мешканцями квартир № 4, № 5, № 8 (а.с.7). Таким чином відсутність відповідачів у вказаній квартирі починаючи з 14.08.2011 року наявними у справі доказами встановлено.

Водночас, вирішуючи спір, суд першої інстанції, в порушення вимог ст..263, 264 ЦПК України, не з`ясував у повному обсязі обставин, що мають значення для справи, зокрема, що стосуються причин непроживання відповідачів в спірній квартирі, обмежившись посиланням, як на доказ поважності причини непроживання відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , на наявні в матеріалах справи постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 03.11.2008 року, та від 07.11.2008 року, 31.07.2008 року, згідно з якими позивач вчиняв вдома сварки та в одному випадку завдавав ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження.

Наведена хронологія звернень ОСОБА_6 до органів внутрішніх справ протягом 5 місяців у 2008 році з питання виникнення сварок між бувшим чоловіком та нею свідчить лише про наявність конфлікту в означений період між бувшим подружжям, однак зазначені докази не містять відомостей про вчинення позивачем перешкод відповідачам у проживанні в спірній квартирі. За відсутності фактичних перешкод у проживанні , ОСОБА_6 було прийнято рішення про добровільне залишення вказаного житла у 2009 році, оскільки шлюб між подружжям було розірвано, а спірна квартира мала лише одну кімнату, в той час, коли син сторін у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжував проживати з батьком, що вбачається з пояснень сторін та показань ОСОБА_3 , допитаного в якості свідка. В подальшому, у 2011 році, останній переїхав проживати за місцем проживання матері ОСОБА_6 Повноліття ОСОБА_3 досяг ІНФОРМАЦІЯ_2 року та до цієї дати, за приписами Сімейного кодексу України, мав право проживати з будь-ким з батьків, однак після досягнення повноліття протягом шести місяців, за правилом ст.. 71 ЖК України, мав визначитись у питанні подальшого користування спірною квартирою.

Зважаючи на те, що з моменту досягнення повноліття ОСОБА_3 протягом шести місяців не вселився у спірну квартиру та не вижав жодних заходів до цього в порядку, передбаченому законом, та обставина, що останній у 2018 році вступив на денну форму навчання до Міжнародного гуманітарного університету не є тією поважною обставиною, яка за законом дає йому право зберігати за собою житлове приміщення, в якому було зареєстровано його постійне місце проживання, адже ще до вступу у ВНЗ право на проживання, згідно з положеннями ст.. 71 ЖК України, ним було втрачено.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не ґрунтується на обставинах справи та приписах закону.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_8 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 на підставі приписів ст.. 71, 72 ЖК України підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір за апеляційний розгляд справи, в сумі по 528 грн 60 коп. з кожного.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2019 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_9 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_10 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за апеляційний розгляд справи, в сумі 528 (п`ятсот двадцять вісім) грн 60 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Голова судового засідання: Судді: