ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/681/18
Провадження №2/477/54/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року Жовтневий районний суд Миколаївської області

у складі: головуючого у справі судді - Глубоченка С.М.

за участі секретарів судових засідань - Єрьоміної Н.В., Оселедченко Д.В.,

прокурора - Петрової Т.Л.,

представників позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_6,

представників співвідповідачів - Єрохіної Т.Г., Киричука В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 ,

про визнання права постійного користування на земельну ділянку

в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право постійного користування на землю, загальною площею 23,7 га для ведення селянського (фермерського) господарства в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона є спадкоємцем майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , після смерті якого залишилось спадкове майно, що складається, у тому числі з права постійного користування землею, загальною площею 23,7 га в межах території Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області для ведення селянського (фермерського) господарства, що належало померлому на підставі державного акту на право постійного користування землею від 28 грудня 2001 року серії НОМЕР_1 . Звернувшись до приватного нотаріуса Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукової Н.А. з заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, одержала відмову в такій видачі, оскільки позивачем не надано документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спірну земельну ділянку, а також відсутністю правового механізму оформлення права спадкування на право постійного користування земельними ділянками, яке виникло до набуття чинності Земельним та Цивільним кодексами України.

Позивачу ОСОБА_1 ухвалою суду від 11 квітня 2018 року зменшено розмір належного до сплати судового збору за подання позовної заяви до 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 704,80 грн.

Ухвалою суду від 20 квітня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

Згідно ухвали суду від 18 травня 2018 року прийнято до відома повідомлення заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 про вступ прокурора в справу та на підставі статті 56 ЦПК України допущено прокурора до участі у справі.

Ухвалою суду від 12 червня 2018 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

09 липня 2018 року від співвідповідача - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надійшов відзив, в якому співвідповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заперечуючи проти позову, співвідповідач у відзиві зазначив, що право постійного користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення є виключно правом користування особи, якій це право надане, і яке не може бути передане іншій особі. Право постійного користування земельною ділянкою не дає права користувачу земельної ділянки розпоряджатися нею, а відповідно спадкоємці не мають права успадкувати її за заповітом або за законом. Держава або територіальна громада була єдиним і неодмінним власником всіх наданих у постійне користування земельних ділянок. Послалися на правові позиції, викладені в Постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі №6-2329цс16, від 23 листопада 2016 року у справі №6-3113 цс15 та Постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі №468/2462/14 та від 25 квітня 2018 року по справі №399/374/16-ц.

23 жовтня 2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач посилається на безпідставність та необґрунтованість мотивів відзиву співвідповідача.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2018 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_2 .

27 листопада 2018 року від співвідповідача - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надійшло заперечення на відповідь на відзив.

06 грудня співвідповідач ОСОБА_2 надіслала відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Відзив обґрунтований тим, що ОСОБА_2 є власником однієї зі спірних земельних ділянок, право на яке посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 . Позивач не має права на успадкування спірної земельної ділянки, оскільки право користування такою земельною ділянкою припинилося в момент смерті спадкодавця.

Ухвалою суду від 26 грудня 2018 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3 для ведення особистого селянського господарства, розташованої в межах території Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївській області, власником якої є співвідповідач ОСОБА_2 .

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Складання повного рішення судом відкладено до 12 червня 2019 року.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні в вступному слові позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач Первомайська селищна рада Вітовського району Миколаївської області свого представника не направила, надіслала заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Представник співвідповідача - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Єрохіна Т.Г. та представник співвідповідача Пінчук - адвокат Киричук В.В. у вступному слові та поясненнях по суті справи позовні вимоги не визнали, підтвердили обставини, викладені у відзивах на позовну заяву.

Прокурор Петрова Т.Л. позов не визнала, у його задоволенні просила відмовити. Підтримала позицію співвідповідача Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та вказала на відсутність у позивача будь-якого права на успадкування спірної земельної ділянки.

Заслухавши вступні слова представника позивача, представників співвідповідачів, позицію прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 03 квітня 2012 року, виданого Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області (а.с.5).

Згідно частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 ЦК України).

Відповідно до вимог частини 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини або відмови від її прийняття, встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 та частина 1 статті 1273 ЦК України).

У відповідності до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Позивач ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про одруження від 17 квітня 1958 року серії ЯУ №429549 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с.4).

Згідно довідки виконкому Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 02 квітня 2018 року №205 на час відкриття спадщини спадкодавця ОСОБА_3 , була зареєстрована та проживала його дружина ОСОБА_1 (а.с.6).

Позивач ОСОБА_1 14 листопада 2012 року звернулася із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.30).

Із заяви про прийняття спадщини вбачається, що крім позивача, спадкоємцями за законом майна померлого ОСОБА_3 є його діти - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.30).

Крім цього, за життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів усе своє майно де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося своїй онуці ОСОБА_7 (зворотна сторона а.с.40).

Досліджуючи спадкову справу №50/2012 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 суд установив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як спадкоємці за законом не вчинили будь-яких дій для прийняття ними спадщини та постійно не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Отже ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є такими, що не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Спадкоємець за заповітом - ОСОБА_7 також спадщину не прийняла, оскільки постійно не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та заявою від 11 грудня 2012 року приватному нотаріусу Жовтневого районного нотаріального округу Реуковій Н.А. повідомила, що не претендує на видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.40).

За вищевикладених обставин, суд уважає, що ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за правилами частини 3 статті 1268 ЦК України та набула право на спадкове майно в силу частини 1 статті 1261 ЦК України.

Як передбачено статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі державного акту на право постійного користування землею від 28 грудня 2001 року серії НОМЕР_1 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право постійного користування за №1161 ОСОБА_3 належало право постійного користування землею, загальною площею 23,7 га в межах території Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.7).

Згідно зі статтею 7 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі державного акту) (далі - ЗК України в редакції 1990 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, в тому числі громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Виникнення права користування земельною ділянкою врегульовувалося статтею 22 ЗК України в редакції 1990 року, згідно якої право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України в редакції 1990 року).

Відповідно до статті 27 ЗК України в редакції 1990 року право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі:

1) добровільної відмови від земельної ділянки;

2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку;

3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства;

4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди;

5) нераціонального використання земельної ділянки;

6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки;

7) використання землі не за цільовим призначенням;

8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб;

9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

25 жовтня 2001 року був прийняти ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року (далі - ЗК України в редакції 2001 року).

До земель фермерського господарства, згідно частини 1 статті 31 ЗК України редакції 2001 року, відносяться:

а) земельні ділянки, що належать на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;

б) земельні ділянки, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;

в) земельні ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України в редакції 2001 року право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до приписів частини 2 статті 92 ЗК України в редакції 2001 року громадяни не можуть набувати право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності.

Згідно пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України в редакції 2001 року, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Однак, указаний пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі №5-рп/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) (далі - Рішення) визнано такими, що не відповідає Конституції України (є неконституційними).

Пунктом 5.2 мотивувальної частини Рішення, Конституційний Суд України встановив, що стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.

Конституція України не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю.

Вказані норми Конституції України, як норми прямої дії, регулюють, у тому числі, право громадян володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та відповідний захист держави у разі його порушення.

Конституційний Суд України в Рішенні прийшов до висновку, що земля як об`єкт постійного користування, надана державою громадянам на законних підставах, виконувала і продовжує виконувати важливу соціально-економічну функцію. Вона є основою життєдіяльності і господарювання громадян. Так земельні ділянки, які було надано громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, є матеріальною основою життєдіяльності і господарювання не лише окремих громадян, а певного суспільного прошарку населення України.

Суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг:

- право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством;

- права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені);

- постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати;

- земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.

Відповідно до статті 141 ЗК України в редакції 2001 року, чинної на час відкриття спадщини, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи

комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Системний аналіз норм ЗК України в редакції, чинній як на момент одержання державного акту на спірну земельну ділянку так і на день смерті спадкодавця (редакції від 1990 та 2001 років), вказує на відсутність такої правової підстави для припинення права користування земельною ділянкою на підставі державного акту про право постійного користування землею, як смерть землекористувача.

На відміну від зазначених вище підстав припинення права користування земельною ділянкою, ЗК України в редакції 2001 року містить норму (стаття 140) згідно якої, в разі смерті фізичної особи припиняється його право власності на земельну ділянку за умови відсутності спадкоємця.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Спірна земельна ділянка належала спадкодавцю саме на праві постійного користування, правовий режим якого, станом на день смерті ОСОБА_3 , чинним ЗК України для громадян України не унормований.

Указане право не може бути ототожнене з іншими видами права користування.

Зазначене вказує на порушення принципу правової визначеності.

В підпункті 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення, Конституційний Суд України зазначив, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (підпункт 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішенням Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року у справі №17-рп/2010).

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пункті 71 рішення ЄСПЛ у справі «Звежинський проти Польщі» (заява № 34049/96) суд повторює, що позбавлення майна, у значенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбувається в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини (рішення у справі «Pressos Compania Naviera S.» та інші проти Бельгії» від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 23, п. 38). Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар (рішення у справі Спорронга і Льонрота).

ЄСПЛ у рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Серков проти України» (пункти 42-44) зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості» закону, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. Якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків платників податків і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Будь-яке втручання органу влади у безперешкодне володіння майном повинно бути «законним», позбавлення майна можливе лише «на умовах, передбачених законом (Рішення ЄСПЛ від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії»).

Згідно частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При цьому, обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій є лише вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, під час нового розгляду справи (стаття 417 ЦПК України).

Ураховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про те, що спірні правовідносини не є аналогічними з тими, що були предметом розгляду у Верховному Суді на що посилається співвідповідач - Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Суд також зазначає, що з дня смерті ОСОБА_3 та на час розгляду справи судом, фермерське господарство «Урожай» є діючою юридичною особою та продовжує безперешкодно користуватися спірною земельною.

Указана обставина визнана сторонами в судовому засіданні в поясненнях сторін та їх представників, тому, в силу частини 1 статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Таким чином, суд дійшов висновку про включення права постійного користування, що посвідчено державним актом на право постійного користування землею від 28 грудня 2001 року серії НОМЕР_1 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право постійного користування за №1161 до складу спадщини ОСОБА_3 .

Оформлення спадщини позивачем позасудовим шляхом неможливе, що підтверджується постановою державного нотаріуса Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 15 вересня 2018 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.78).

У судовому засіданні також установлено, що співвідповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить частина земельної ділянки, що є спірною (а.с.171).

Однак, з огляду на зміст листів Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області від 29 жовтня 2018 року №3631/01-25/8-18 та відділу у Вітовському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 12 листопада 2018 року №1119/109-18, державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , яким посвідчено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 2,00 га, не видавався, розпорядження голови Вітовської райдержадміністрації Миколаївської області від 18 вересня 2012 року №409-р щодо вирішення питання про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки не приймалося (а.с.178, 179).

У судовому засіданні прокурор повідомила про внесення відомостей до ЄРДР щодо факту можливого підроблення офіційного документу.

Задовольняючи позов суд ураховує, що суб`єкт права власності на спірну земельну ділянку не змінюється, оскільки власником залишається держава (крім спірної земельної ділянки що перебуває у власності співвідповідача ОСОБА_2 ).

На підставі викладеного, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, що є наслідком його задоволення в повному обсязі.

Керуючись статтями 258-259, 263-265, 279 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право постійного користування землею, загальною площею 23,7 га в межах території Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області для ведення селянського (фермерського) господарства, що належало померлому на підставі державного акту на право постійного користування землею від 28 грудня 2001 року серії НОМЕР_1 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №1161.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач - Первомайська селищна рада Вітовського району Миколаївської області, 57232, смт. Первомайське Вітовського району Миколаївської області, вул. Ювілейна, 9, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України - 04375174;

співвідповідач - Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, 54034, м. Миколаїв, пр. Миру, 34, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України - 39825404;

співвідповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків - НОМЕР_7 .

Повний текст рішення складено 12 червня 2019 року.

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО