Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

місто Київ

справа № 310/7353/13-ц

провадження № 61-8946св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2016 року у складі судді Троценко Т. А. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бондара М. С., Бєлки В. Ю., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у липні 2013 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та відшкодування шкоди.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 18 травня 2009 року ОСОБА_3 (мати позивача) подарувала ОСОБА_2 . 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Під час укладення оспорюваного правочину мати не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок хвороби, тому ОСОБА_1 як спадкоємець просив визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також, оскільки на момент подання позову подароване майно неможливо повернути, просив відшкодувати йому його вартість у сумі 74 200, 00 грн.

Правовими підставами позову ОСОБА_1 визначив правила статей 16, 225, 332, 387, 388, 1212, 1213, 1261, 1268 ЦК України.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, просив застосувати позовну давність, а також посилався на удаваність оспорюваного правочину.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 18 травня 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Дмитренко М. Р., реєстровий № 569. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що на момент укладання оспорюваного правочину ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому договір дарування відповідно до правил частини першої статті 225 ЦК України є недійсним. У зв`язку з цим відсутні підстави для вирішення питання, чи був цей договір удаваним, про що стверджує відповідач, оскільки значення для правильного вирішення питання про недійсність правочину, вчиненого дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не має.

У частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди суд першої інстанції зробив висновок, що відповідач набув право власності на спірний будинок в порядку статті 331 ЦК України як на новостворене майно. Тобто підстави набуття права власності ОСОБА_2 на спірний будинок змінилися, 3/5 частин, що раніше належали ОСОБА_3 , реалізовані, а отже, спадкоємець цих частин вже втратив право отримати за них грошову компенсацію в порядку віндикації.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні заявлених вимог про відшкодування вартості майна скасовано та ухвалено нове рішення у цій частині. Позовні вимоги про стягнення вартості майна за недійсним правочином задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 24 415, 00 грн як компенсацію вартості майна за недійсним правочином.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди суперечать нормам статті 216 ЦК України, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позову в цій частині. Визначаючи розмір відшкодування шкоди, суд апеляційної інстанції встановив, що вартість подарованої частки на час укладення договору дарування була встановлена на рівні 24 415, 00 грн. Враховуючи, що предметом експертного дослідження вартості спірних 3/5 частин був новий будинок, який створено за кошти відповідача, апеляційний суд вважав за можливе стягнути з відповідача на користь заявника 24 415, 00 грн.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв`язку у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин позовну давність, правила статті 235 ЦК України щодо удаваного правочину та правила статті 216 ЦК України щодо двосторонньої реституції, а також статей 1212, 1213 ЦК України. Заявник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій неповно встановлені обставини справи, докази оцінені без всебічного, повного та об`єктивного дослідження.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 10 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належало 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 лютого 1983 року, посвідченого Бердянською державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 2-106, і свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 лютого 1983 року, посвідченого Бердянською державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 2-108.

За договором дарування від 18 травня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Дмитренко М. Р., ОСОБА_3 . подарувала ОСОБА_2 належні їй на праві власності 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов договору дарування вартість подарованої частки на час укладення угоди (18 травня 2009 року) встановлена у розмірі 24 415, 00 грн.

Після укладення правочину дарування відповідач прийняв подароване майно та 15 липня 2009 року здійснив реєстрацію права власності на нерухоме майно в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Після набуття права власності на зазначений будинок відповідач зруйнував його, на його місці звів інший житловий будинок. На підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області від 11 вересня 2012 року № 371 ОСОБА_2 20 вересня 2012 року отримав свідоцтво про паво власності на нерухоме майно на АДРЕСА_1 , зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 вересня 2012 року за реєстраційним номером майна 27289724.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після смерті матері до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся її син ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до акта

судово-психіатричного експерта від 09 січня 2015 року № 1 у момент складання договору дарування частини житлового будинку 18 травня 2009 року ОСОБА_3 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з синдромом марення, у силу чого вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Також із медичної документації ОСОБА_3 встановлено, що з 1988 року вона перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері.

Щодо визначення меж перегляду справи судом касаційної інстанції

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційному порядку виключно в частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди, питання про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визнання договору дарування недійсним не вирішувалося, оскільки в цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду.

Аналогічна норма права міститься і у чинному ЦПК України. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції щодо недійсності договору дарування судом касаційної інстанції не перевіряються, оскільки ОСОБА_2 не скористався правом апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції в цій частині, ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в частині визнання договору недійним не оскаржував.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , є недійсним відповідно до правил статті 225 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 у момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Враховуючи, що на момент оспорення договору дарування будинок було знесено, ОСОБА_2 набув право власності на новостворений будинок, що розташований на тій же земельній ділянці, що знаходився будинок, який був предметом договору дарування, то позивач як спадкоємець ОСОБА_3 має право лише на відшкодування йому вартості 3/5 частин будинку, що був переданий ОСОБА_2 за договором дарування, визнаним судом недійсним.

У справі, що переглядається, ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є саме відшкодування шкоди внаслідок знищення майна, яке було предметом договору дарування, визнаного судом недійсним, оскільки повернення сторонами у натурі того, що існувало до укладення оспорюваного правочину, є неможливим.

Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту.

Зважаючи на наведене, обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 вправі вимагати з відповідача відшкодування вартості 3/5 частин будинку, яку були предметом договору дарування, визнаного судом недійсним, оскільки майно, передане за недійсним договором, повернути на момент звернення до суду з позовом та вирішення спору по суті є неможливим у зв`язку з його знищенням.

Розмір відшкодування шкоди сторонами не оспорювався, а тому рішення апеляційного суду в цій частині висновків не переглядається.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що відсутні підстави для застосування двосторонньої реституції, оскільки відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Враховуючи, що за договором дарування дарувальник нічого не набув, а лише передав обдаровуваному предмет договору дарування - 3/5 частин будинку, то у позивача як правонаступника дарувальника відсутній обов`язок повертати набуте за договором дарування, оскільки дарувальник за цим договором майно чи права не набув.

Зважаючи на наведене, висновки суду апеляційної інстанції про застосування до спірних правовідносин правил статті 216 ЦК України є законними та обґрунтованими.

Правила статті 216 ЦК України щодо правових наслідків недійсності правочину є загальними, а тому підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Спеціальних правил наслідків недійсності правочинів, які б підлягали застосуванню до спірних правовідносин, статтею 225 ЦК України не передбачено.

Щодо удаваності правочину

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Суд на підставі статті 235 ЦК України, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Заявник під час розгляду справи по суті не довів, що такий договір є удаваним, зустрічний позов щодо визнання договору дарування удаваним правочином не заявляв, а тому відсутні підстави для застосування двосторонньої реституції до спірних правовідносин у зв`язку з удаваністю оспорюваного правочину.

Щодо застосування позовної давності

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» передбачає форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримання захисту за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Оцінюючи доводи касаційної скарги щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин, Верховний Суд врахував, що право у позивача на пред`явлення позову відповідно до правил статті 225 ЦК України виникло після смерті його матері, оскільки до моменту смерті право на позов мала сама ОСОБА_3 . Проте, враховуючи, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, ОСОБА_3 могла не усвідомлювати необхідності звернення до суду з позовом з метою порушення її прав.

Як встановлено судом першої інстанції, вперше ОСОБА_1 стало відомо, що частина будинку подарована його матір`ю незнайомій їй особі 11 серпня 2011 року, про що свідчить його заява Бердянському міжрайонному прокурору, до суду він звернувся 10 липня 2013 року, тобто в межах строку, передбаченого статтею 257 ЦК України.

Враховуючи, що з моменту, коли позивачу стало відомо про порушення прав його матері, а потім і його як спадкоємця ОСОБА_3 , не минуло трьох років, тому висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для застосування позовної давності є законними та обґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд зробив висновок, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права.

Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення апеляційного суду без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Вирішення питання про поновлення виконання (дії) оскаржуваних судових рішень

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Зробивши висновок про зміну рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює його виконання.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик