Провадження № 2/225/628/2019
Єдиний унікальний номер № 225/2280/19
Дзержинський міський суд Донецької області
РІШЕННЯ

Іменем України

20 травня 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,

за участі

секретаря Бондарчук Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей військово - цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в квітні 2019 року звернувся до суду із позовною заявою про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її малолітніх синів ОСОБА_3 , 2006 року народження та ОСОБА_4 , 2011 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_2 . Крім нього, за вказаною адресою також зареєстровані відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її малолітні сини ОСОБА_3 , 2006 року народження та ОСОБА_4 , 2011 року народження . Проте, з серпня 2014 року відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в його квартирі не проживають, оскільки вони виїхали до Російської Федерації. У зв`язку з цим йому самому приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в його квартирі, тощо.

Вважає, що відповідача ОСОБА_2 та її малолітніх синів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Визнання ОСОБА_2 та її малолітніх синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідно позивачу для зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач в судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні.

Відповідач, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей в судове засідання не з`явилася, надавши письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги визнає повністю, проти їх задоволення не заперечує.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово - цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не з`явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення, оскільки вважає, що на даний час відсутні підстави для визнання малолітніх дітей відповідача такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 27) відповідач ОСОБА_2 12 жовтня 2018 року в відділі ЗАГСу Дзержинського району міста Новосибірська управління по справам ЗАГС Новосибірської області, за актовим записом № 4 уклала шлюб з ОСОБА_6 . Після реєстрації шлюбу подружжя обрало спільне прізвище ОСОБА_2.

Згідно свідоцтва про народження (а.с. 21) матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_7 .

Згідно свідоцтва про народження (а.с. 22) матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_7 .

Як встановлено судом відповідач ОСОБА_2 ) та її малолітні діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за згодою позивача по справі ОСОБА_1 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , тобто за адресою позивача по справі.

Даний факт підтверджено інформацією з КП «Торецьккомсервіс» (а.с. 10) та довідкою про склад сім`ї б/н від 14.02.2019 (а.с. 11).

Згідно договору купівлі - продажу від 01.04.2000 позивачу по справі ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 .

Згідно копії паспорта громадянина Російської Федерації відповідач по справі ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) є громадянкою Російської Федерації, яка зареєстрована в с. АДРЕСА_3 за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно свідоцтв про реєстрацію за місцем проживання НОМЕР_1 та НОМЕР_2 від 22.03.2019 за формою № 3 малолітні діти відповідача по справі, а саме ОСОБА_2 , 2011 року народження та ОСОБА_3 , 2006 року народження зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , тобто за адресою матері, відповідача по справі ОСОБА_2 ).

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16.

Судом з`ясовано той факт, що відповідач по справі ОСОБА_2 та її малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 понад 3 роки за місцем реєстрації не проживають. Тому позивач по справі вимушений нести всі витрати по утриманню квартири, сплаті комунальних послуг, тощо.

Факт того, що відповідач ОСОБА_2 ) та її малолітні сини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не проживають за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актом про фактичне проживання (не проживання) особи від 21.02.2019 (а.с. 12).

Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 ), та її малолітні сини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з серпня 2014 року, тобто понад три роки, без поважних причин відсутні за місцем своєї реєстрації.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач по справі ОСОБА_1 , будучи власником квартири, правомірно звернувся до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 ) та її малолітніх синів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки вони не є членами його сім`ї та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з ним спільне господарство.

Що стосується малолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2006 року народження та ОСОБА_2 , 2011 року народження, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Виходячи з цієї норми закону, дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.

Так, в матеріалах справи містяться відомості про місце реєстрації малолітніх ОСОБА_3 , 2006 року народження та ОСОБА_2 , 2011 року народження за місцем реєстрації своєї матері, а саме за адресою АДРЕСА_4 .

Таким чином, право малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користування спірною квартирою є похідним від права його матері. У зв`язку з тим, що мати втратила право на користування спірною квартирою, тому її діти втратили право на користування спірною квартирою.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 263 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженку м.Амвросіївка Амвросіївського району Донецької області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Амвросіївка Донецької області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Амвросіївка Амвросіївського району Донецької області такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 03.10.2017 (п. 15.5 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя Є.В. Челюбєєв