Провадження № 22-ц/801/1308/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 рокуСправа № 127/12054/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Матківської М.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/12054/19 за заявою ОСОБА_1 заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі, повний текст якої складено того ж дня, постановлену у складі судді Вохмінової О.С.,

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту поранення при виконанні обов`язку військової служби, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація.

Заява мотивована тим, що він з червня 2014 року проходив військову службу за контрактом. В період з 30 червня 2014 року по 18 липня 2014 року на підставі розпорядження КСВ ЗСУ від 18 червня 2014 року № 116/0140 та наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 30 червня 2014 року № 63 був залучений як старший солдат та брав безпосередню участь в бойових діях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України на території Донецької та Луганської областей, що зазнали збройної агресії з боку Російської Федерації, на посаді старшого розвідника-далекомірника в складі сектору «С» Луганської-Донецької області.

При виконанні обов`язків військової служби 18 липня 2014 року поблизу м. Попасна Попаснянського району Луганської області, в результаті потрапляння снаряду в люк машини старшому солдату ОСОБА_1 відірвало руку та осколками поранило праву руку.

Відповідно до довідки МСЕК серії 10ААА № 013618, ОСОБА_1 втратив 80% працездатності.

07 грудня 2016 року ОСОБА_1 отримав статус ветерана війни-інваліда війни.

Вказував, що він отримав указане поранення у результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України.

Посилався на те, що визнання вказаного юридичного факту йому необхідно для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня 1954 року та на те, що встановлення факту поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду, не передбачено законодавством України.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд встановити юридичний факт його поранення при виконанні обов`язку військової служби 18 липня 2014 року у районі м. Попасна Попаснянського району Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, виходив з того, що відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення причин поранення при проходженні військової служби, обставин його отримання здійснюється в позасудовому порядку, а не в порядку цивільного судочинства; заявник в порушення вимог ст.318 ЦПК України не надав доказів на підтвердження того, що до пред`явлення заяви він звертався до відповідних установ, організацій за одержанням документа, який би посвідчував факт, про встановлення якого він просить, але йому було в цьому відмовлено із зазначенням причин, а також відповідно до ч.4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

В апеляційній скарзі зазначав, що встановлення факту поранення внаслідок військової агресії Російської Федерації необхідно йому для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, яке можливе лише у судовому порядку, оскільки позасудовий порядок встановлення такого факту законодавством не передбачений.

Відзив на апеляційну скаргу від жодного із учасників справи не надходив.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 адвокат Мінко А.В. вимоги апеляційної скарги підтримав в межах доводів, зазначених в ній, просив скаргу задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у відсутність учасників справи не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З цих підстав, апеляційний суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутність учасників справи, які не з`явилися, належним чином повідомлених про дату та час розгляду справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про її задоволення.

Згідно із ч.ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отримавши заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження у справі, не дослідивши її доводів та підстав звернення до суду й дійшов висновку про те, що заяви про встановлення фактів одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, а також про те, що законодавством визначений позасудовий порядок установлення факту поранення при виконанні обов`язків військової служби.

З такими висновками суду погодитися не можна.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (частина перша статті 294 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

ОСОБА_1 звернувся до суду у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення, у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України. Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі - Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.

Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.

Положеннями статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Дійсно факт поранення в судовому порядку встановлений бути не може, проте, обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що поранення при виконанні військової служби 18 липня 2014 року у районі м. Попасна Попаснянського району Луганської області отримано внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник акцентував увагу на відсутності іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним пораненням та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.

Отже, по суті факт поранення був обґрунтуванням необхідності встановлення іншого факту, який суд не уточнив, а зі змісту обґрунтування заяви вбачається встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України, внаслідок якого заявник отримав поранення з наведенням мотивів, для чого його необхідно встановлення такого факту.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Суд першої інстанції зазначених вимог не врахував, належним чином не з`ясував суть вимог заявника, зокрема, для встановлення якого юридичного факту він звернувся до суду, факту поранення чи факту збройної агресії Російської Федерації, внаслідок якої він отримав поранення, та дійшов передчасного висновку про те, що така заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Суд не виконав зазначеного положення норми процесуального права.

Крім того, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції так і не визначив конкретної підстави, якою він керувався.

Вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст. 175 ЦПК України, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст. 318 ЦПК України (зокрема, у заяві необхідно зазначити причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт).

У разі невідповідності змісту заяви вимогам ст. 318 ЦПК України, суддя відповідно до ст. 185 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави для залишення заяви без руху і надає заявникові строк для усунення недоліків. У разі неусунення цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Отже, незазначення в заяві причин неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують факт , який просить встановити заявник, не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

У випадку, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суд застосовує положення ч. 4 ст. 315 ЦПК України. У випадку, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства суд застосовує положення п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Зазначені норми права одночасно не можуть бути застосовані у справі, проте судом першої інстанції застосовані дві взаємовиключні норми права.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги та достатніми для скасування оскаржуваних судових рішень, з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Оскільки особа, яка подала апеляційну скаргу, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, хоча питання відкриття провадження у справі судом ще не вирішено, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 379, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2019 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 червня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

О.С. Панасюк