Справа № 464/1479/17 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1818/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 січня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа Шоста Львівська державна нотаріальна контора про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування державної реєстрації права власності на частину квартири та визнання права власності на частину квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 26.05.2003 року, його дідусь, ОСОБА_7, склав заповіт, згідно з яким все своє майно заповів у рівних частинах двом онукам ОСОБА_4 та ОСОБА_6 15.11.2013 року ОСОБА_7 помер, на момент його смерті до складу спадкового майна належала 1/2 частина квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівській у м. Львові. На підставі рішенням суду, яким ОСОБА_6, визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_6 звернувся до нотаріуса і 02.10.2015 року оформив право власності на 1/2 частку від 1/2 частини квартири за заповітом, а через місяць відповідач відчужив успадковану ним частину (1/4) квартири відповідачу ОСОБА_2 Посилається на те, що йому не було відомо про спадкування ОСОБА_6 частини спадкового майна, а в подальшому і про реєстрацію права власності спірної 1/4 частини квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівській у м. Львові. Рішенням Апеляційного суду Львівської області рішення суду про визначення відповідачу додаткового строку на прийняття спадщини було скасоване, а в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Враховуючи те, що ОСОБА_6 не прийняв спадщину, а відтак не міг успадкувати зазначене у заповіті майно, просив визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину від 02 жовтня 2015 року (серія та номер НАН № 883179) на 1/2 частку з 1/2 частини квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівській у м. Львові, видане ОСОБА_6 Шостою Львівською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 1-1124, визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири від 11 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Крім того, просив скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівська у м. Львові, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01 та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_7 від 26 травня 2003 року на 1/4 частини квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівській у м. Львові.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 02 жовтня 2015 року серії та номер НАН № 883179 на 1/2 частку з 1/2 частини квартири № 39 в будинку № 15 на вул.Сихівській у м.Львові, видане громадянину ОСОБА_9 Федерації ОСОБА_6 Шостою Львівською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири від 11 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири № 39 в будинку № 15 на вул.Сихівській у м.Львові ( реєстраційний номер обєкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01).

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_7 від 26 травня 2003 року на 1/4 частини квартири № 39 в будинку № 15 на вул.Сихівській у м.Львові ( реєстраційний номер обєкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01).

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт покликається на те, що на підставі договору купівлі-продажу 1/4 частини квартири від 11 листопада 2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_6, вона вважається добросовісним набувачем, а тому вказана квартира може бути витребувана тільки шляхом подання віндикаційного позову, а не за правилами реституції, що свідчить про позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав. Зазначає, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача в порядку, передбаченому ст.388 ЦК України. Вказує, що судом безпідставно було відхилено клопотання про зупинення провадження у справі до перегляду судом касаційної інстанції рішення у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4Г та Шостої Львівської державної нотаріальної контори про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, яке є однією з фактичних підстав позову у даній справі. Крім того зазначає, що судом було розглянуто справу у відсутності ОСОБА_6, який не був повідомлений належним чином про розгляд справи, що призвело до процесуальних порушень, яке вплинуло як на його права та обовязки, так і апелянта. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у позові відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 не набув прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, а тому ОСОБА_4 є єдиним спадкоємцем за заповітом, котрий прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, в тому числі і на 1/2 частку з 1/2 частини квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівська у м. Львові, а відтак позивач успадкував частину квартири, яку не успадкував ОСОБА_6, що є підставами для задоволення решти позовних вимог ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26 травня 2003 року ОСОБА_7М, (дідусь позивача та відповідача ОСОБА_6С.) склав заповіт, посвідчений Першою львівською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі за № 4-1700, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого воно не складалось, в тому числі належну йому на праві власності квартиру № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівська у м. Львові, заповів в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_6

25.07.2003 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_4 1/2 частини належної йому на праві власності квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівська у м. Львові.

15 листопада 2013 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ № 337586 виданим 29.11.2013 року Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ЛМУЮ.

Судом першої інстанції встановлено, що на час смерті ОСОБА_7, його онук, ОСОБА_4 був неповнолітнім, і що спадкодавцю ОСОБА_7 належна 1/2 частина квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівська у м. Львові, яка ввійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_7, а іншим співвласником 1/2 частини цієї квартири був ОСОБА_4

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08.04.2015 року у цивільній справі № 464/608/15-ц задоволено позов ОСОБА_6, визначено йому додатковий строк - три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась 15.11.2013 після смерті ОСОБА_7

На підставі вказаного судового рішення, 02.10.2015 року Першою Львівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку з 1/2 частини квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівська у м. Львові, яке зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 1-1124.

На підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину від 02.10.2015 року відповідач ОСОБА_6 зареєстрував право власності на 1/4 частину квартири в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 11444486.

11 листопада 2015 року ОСОБА_6 відчужив 1/4 частину квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівська у м. Львові ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 1/4 частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 січня 2017 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08.04.2015 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні його позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відтак, рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 є таким, що не прийняв спадщини після смерті ОСОБА_7

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відтак, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що видане ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину від 02.10.2015 на 1/2 частку з 1/2 частини квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівська у м. Львові, яке зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 1-1124 слід визнати недійсним, оскільки таке видане особі, яка не прийняла спадщину, а відтак не мала права на спадкування, що узгоджується з положенням ст. 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини;

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на обєкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно з ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи недійсність свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідно державна реєстрація права власності ОСОБА_6 на спірну 1/4 частини квартири, проведена на підставі цього свідоцтва, підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 ЦК України зміст права власності становлять три складові - право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника установлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна.

Оскільки ОСОБА_6 не набув право власності на 1/2 частку з 1/2 частини спірної квартири у законний спосіб, таке право було набуте ним на підставі рішення суду, котре 24.01.2017 року скасоване, відтак договір купівлі-продажу від 11.11.2015 року слід визнати недійсним як такий, що укладений особою, яка не мала права на його відчуження.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права є безпідставним, оскільки така позиція суперечить положенню ч.3 ст. 215 ЦК України, в силу якої, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин). Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Посилання в апеляційній скарзі на ряд правових позиції Верховного Суду України стосуються інших обставин ніж ті, які є у даній справі.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_6 не набув права на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 єдиним спадкоємцем за заповітом, котрий прийняв спадщину після смерті діда ОСОБА_7, в тому числі і на 1/2 частку з 1/2 частини квартири № 39 в будинку № 15 на вул. Сихівська у м. Львові, а тому вірно визнав за позивачем право власності на 1/4 частину спріної квартири.

Доводи апелянта про те, що судом було розглянуто справу у відсутності ОСОБА_6, який не був повідомлений належним чином про розгляд справи, що призвело до процесуальних порушень, яке вплинуло як на його права та обовязки, так і на права ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом вживались достатні заходи для повідомлення ОСОБА_6 про день, час та місце розгляду справи.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що судом невірно застосовано положення ст. 1223 ЦК України, оскільки відповідно до ч.2. ст.1223 ЦК України, на яку покликається апелянт, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Однак, у даній справі спадщину не прийняв лише один спадкоємець за заповітом, а саме ОСОБА_6, інший спадкоємець за заповітом ОСОБА_4 спадщину прийняв і саме до нього переходить частина спадщини, яку не прийняв ОСОБА_6

Дана позиція узгоджується з роз»ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 березня 2019 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текс постанови складено 25.04.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_10