ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1053/19 Справа № 208/3830/16 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства Альфа-Банк на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 березня 2018 року по справі за позовом акціонерного товариства Альфа-Банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства Альфа-Банк, публічного акціонерного товариства Омега-Банк, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, публічне акціонерне товариство ДельтаБанк, про припинення договору поруки, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство Альфа-Банк, назва якого змінена у відповідності до статуту, затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ Альфа-Банк, погодженого Національним банком України 06 липня 2018 року, на акціонерне товариство Альфа-Банк (далі АТ Альфа-Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що між позивачем ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 13 травня 2008 року укладено кредитний договір №0310/0508/71-191, за умовами якого останньому було надано кредит у розмірі 56.500 доларів США на строк до 12 травня 2038 року.

Вказували, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 13 травня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №0310/0508/71-091-Р-1, за умовами якого остання поручилась за належне виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення коштів за кредитним договором №0310/0508/71-191.

Зазначали, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором та 15 червня 2012 року між ПАТ «ДельтаБанк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Посилаючись на те, що банк виконав умови договору, надавши обумовлені ним грошові кошти, вони набули права вимоги за кредитним договором та договором поруки, а позичальник допустився порушень умов кредитного договору, допустивши заборгованість по ньому, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 01 березня 2016 року, у загальному розмірі 53.369 доларів США 13 центів, з яких заборгованість за кредитом 45.510 доларів США, заборгованість за відсотками 7.859 доларів США 13 центів.

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до АТ Альфа-Банк, ПАТ Омега-Банк про припинення договору поруки, мотивуючи його тим, що 13 травня 2008 року між ВАТ Сведбанк, яке виступало правонаступником АКБ ТАС-Комерцбанк, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0310/0508/71-191.

Вказувала, що між нею та банком, в якості поручителя ОСОБА_1 , з метою забезпечення належного виконання ним зобов`язань за кредитним договором, 13 травня 2008 року було укладено договір поруки №0310/0508/71-091-Р-1.

Зазначала, що порушення позичальником кредитних зобов`язань виникло 06 лютого 2010 року та набула систематичного характеру з червня 2014 року.

Посилаючись на те, що порука це строкове зобов`язання та залежить від преклюзивних строків, а вимоги до неї як до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання банком пред`явлено не було, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати припиненою поруку за договором поруки від 13 травня 2008 року за №0310/0508/71-091-Р-1.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 березня 2018 року позовні вимоги АТ Альфа-Банк задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 33.116 доларів США. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційні скарзі АТ Альфа-банк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні їх позову та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити повністю, а позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав поруку припиненою та відмовив у солідарному стягненні усієї суми заборгованості, наполягали на тому, що жодних досудових вимог про дострокове погашення усією суми заборгованості вони не надсилали, а позовна давність у кредитному договорі визначена 10 років.

10 травня 2019 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, зазначала, що порука припинила свою дію в силу статті 559 ЦК України ,зважаючи на те, що банком була направлена досудова вимога про повне дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині вирішення позовних вимог банку до ОСОБА_1 з ухваленням нового рішення в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в частині вирішення позовних вимог банку до ОСОБА_1 не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 13 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0310/0508/71-191.

За умовами вказаного договору банк надав відповідачу ОСОБА_1 в тимчасове користування, на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси шляхом надання грошових коштів у розмірі 56.500 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути надані грошові кошти і сплатити проценти за користування в сумі, строк та на умовах, передбачених кредитним договором, строк дії договору з 13 травня 2008 року по 12 травня 2038 рік включно (т.1 а.с.4-10).

Пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 відсотків річних за весь строк фактичного користування кредитом (а.с.4).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 13 травня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №0310/0508/71-091-Р-1, за умовами якого остання поручилась за належне виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення коштів за кредитним договором №0310/0508/71-191 (т.1 а.с.18).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором та 15 червня 2012 року між ПАТ «ДельтаБанк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором №0310/0508/71-191 від 13 травня 2008 року (т.1 а.с.17-25).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором та 15 червня 2012 року між ПАТ «ДельтаБанк» та ПАТ «Альфа Банк», наразі АТ «Альфа Банк», укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором (т.1 а.с.28-35).

З розрахунку заборгованості наданого банком вбачається, що за кредитом №0310/0508/71-191 від 15 травня 2008 року рахується заборгованість у загальному розмірі 53.369 доларів США 13 центів, з яких заборгованість за кредитом 45.510 доларів США, заборгованість за відсотками 7.859 доларів США 13 центів (т.1 а.с.25).

Також судом першої інстанції установлено, що рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року вимоги АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором були задоволені та в рахунок погашення за кредитним договором №0310/0508/71-191 від 13 травня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. В рішенні суду зазначено, що в частині звернення стягнення на квартиру, яка належить ОСОБА_1 , рішення суду не підлягає примусовому виконанню на період дії Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті (а.с.79-85).

Вказаним рішенням визначено заборгованість за тілом кредиту 45.510 доларів США, заборгованість по відсоткам 3.526 доларів США 58 центів та заборгованість за пенею 1.088 доларів США 14 центів. Період стягнення суми заборгованості за договором становить з 13 травня 2008 року по 18 травня 2015 року, а відповідач припинив зобов`язання 17 квітня 2015 року.

Також встановлено, що 27 грудня 2012 року позичальнику ОСОБА_1 було направлено повідомлення про усунення порушень, в якому банк вимагав від позичальника у строк протягом 30 календарних днів з моменту надсилання цієї вимоги, достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штрафні санкції.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку до ОСОБА_1 та стягуючи з нього 33.116 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що відсотки нараховані поза межами строку дії кредитного договору, а решта заборгованості за кредитом нарахована поза межами строку позовної давності. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд виходив з того, що банк втратив право вимоги до неї як поручителя, пропустивши відповідний законодавчо визначений строк.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та не погоджується в частині вирішення позовних вимог банку до ОСОБА_1 у зв`язку з наступним.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За правилами статей 526,530,610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України). Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Договором поруки від 13 травня 2008 року не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору (пункт 10) встановлено, що договір набуває чинності з моменту його підписання, а строком припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов`язків, передбачених основним зобов`язанням.

З метою належного з`ясування обставин по даній справі та з врахуванням доводів апеляційної скарги колегією суддів було витребувано цивільну справу №208/1434/13-ц за позовом ПАТ "Альфа-Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Дана справа була оглянута у судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила, що 25 лютого 2013 року банк звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В матеріалах справи міститься письмова вимога від 27 грудня 2012 року за вих. №96816-102-б/б, яка була направлена позичальнику ОСОБА_1 та в якій банк вимагав від позичальника у строк протягом 30 календарних днів з моменту надсилання цієї вимоги, достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штрафні санкції.

Тобто банк скористався правом вимоги дострокового виконання боргових зобов`язань.

Оскільки 27 грудня 2012 року банк надіслав на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення кредитних коштів у повному обсязі, то відповідно банк змінив строк виконання основного зобов`язання.

З урахуванням положень статті 526 ЦК України та встановлених обставин про направлення позичальнику та поручителям вимоги про дострокове виконання зобов`язання, строк пред`явлення вимоги до поручителя про повернення коштів необхідно обчислювати з моменту настання строку виконання зобов`язання у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскільки строк виконання основного зобов`язання настав, з врахуванням надісланої банком досудової вимоги, 27 січня 2013 року, а до суду з даним позовом банк звернувся 13 червня 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов`язання, порука згідно частини четвертої статті 559 ЦК України припинилася, та доводи апеляційної скарги даних висновків не спростовують.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином з врахуванням рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року (яке набрало законної сили), яким вимоги АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 були задоволені та яким було встановлено, що заборгованість за тілом кредиту становить 45.510 доларів США, а заборгованість по відсоткам становить 3.526 доларів США 58 центів, та з врахуванням вимог позовної заяви про стягнення заборгованості саме за тілом кредиту та відсотками, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позичальника заборгованість у розмірі 49.036 доларів США 58 центів і складається з 45.510 доларів США заборгованість за кредитом; 3.526 доларів США 58 центів заборгованість по процентам за користування кредитом.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції повинна містити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь АТ Альфа-Банк понесені судові витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 28.245 грн.64 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Альфа-Банк задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 березня 2018 року в частині часткового задоволення позову акціонерного товариства Альфа-Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов акціонерного товариства Альфа-Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Альфа-Банк заборгованість за кредитним договором №0310/0508/71-091 від 13 травня 2008 року у розмірі 49.036 доларів США 58 центів і складається з 45.510 доларів США заборгованість за кредитом; 3.526 доларів США 58 центів заборгованість по процентам за користування кредитом.

В іншій частину позову акціонерного товариства Альфа-Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В решті рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 березня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Альфа-Банк судовий збір в розмірі 28.245 грн.64 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.