Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3001/18 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 3 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №278/3001/18 за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі виконавчого комітету Головенківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Силіна Наталя Володимирівна, про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Головенківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, свідоцтва про право власності на жилий будинок,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області, ухвалене 05 березня 2019 року суддею Зубчук І.В. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 15 березня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив: скасувати рішення виконавчого комітету Головенківської сільської ради народних депутатів № 10 від 29 листопада 1996 року в частині передачі в особисту власність ОСОБА_3 жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно, видане ОСОБА_3 ; визнати спірний будинок об`єктом спільної сумісної власності його ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_3

Обґрунтовував вимоги тим, що у 1996 році внаслідок Чорнобильської катастрофи його та ОСОБА_3 , з якою він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу, переселено до АДРЕСА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 йому стало відомо, що вказаний будинок передано в особисту приватну власність ОСОБА_3 , при цьому нею складений заповіт, яким вона заповіла вказане нерухоме майно своєму брату ОСОБА_2

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове - про задоволення його позову.

Крім доводів, викладених у позовній заяві зазначив, що спірне житло виділялося ОСОБА_3 та йому як одній сім`ї. У ордері на вселення, списках осіб, які відселялись із зони безумовного (обов`язкового) відселення, довідках сільської ради він зазначений як чоловік голови сім`ї ОСОБА_3 Вирішуючи спір, суд не врахував зазначених обставин, не дав оцінки показам свідка ОСОБА_4 щодо додержання вимог переселення, оформлення відповідних списків. Вказуючи у рішенні, що передача в особисту власність спірного будинку відбувалася на підставі заяви ОСОБА_3 , суд не дослідив такий доказ та не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_4 про те, що заяви громадян на переселення не приймалися, оскільки населений пункт, де вони проживали до відселення, належав до зони безумовного, обов`язкового відселення. Враховуючи, що відселення було не самостійним, а обов`язковим, суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми закону про право на самостійне відселення. Крім того, суд не врахував, що він разом із ОСОБА_3 здійснювали ремонт будинку, добудували веранду, поміняли вікна, влаштували газове опалення, підвели воду. Вважає також помилковим висновок суду про те, що здача раніше займаного ОСОБА_3 житла не свідчить про її намір отримати спірний будинок лише у особисту власність. У рішенні суд помилково посилається на п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», оскільки він не був наймачем, а був відселений як мешканець зони безумовного (обов`язкового) відселення, тому держава повинна була забезпечити його житлом. При цьому, судом не врахований п. 1 постанови Кабінету Міністрів УРСР від 30.06.1990 № 149 «Про передачу громадянам, які переселені з території, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність».

У відзиві ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, зазначив, що законодавством передбачено передачу майна відселеним громадянам у особисту власність і не існує норми закону, яка б передбачала передачу спірного будинку у спільну сумісну власність. Суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, врахував, що спірний будинок ОСОБА_3 отримала внаслідок втрати будинку, який належав їй на праві особистої приватної власності, а позивач власного житла не мав. Погодився із доводами позивача щодо наявного у нього права користування спірним будинком.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 . апеляційну скаргу підтримали, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав, посилаючись на доводи, викладені у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок був виділений ОСОБА_3 після розгляду її відповідної заяви та після здачі нею належного їй на праві особистої власності будинку в зоні радіоактивного забруднення, а матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача для отримання у власність будинку, а також про здачу ним втраченого нерухомого майна. Суд також вважав, що виданий на ОСОБА_1 ордер, як на члена сім`ї ОСОБА_3 , надає йому лише право користування спірним будинком та не породжує у нього право власності на нього.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на чинному законодавстві.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із січня 1982 року проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, що було встановлено рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 27 лютого 2018 року у справі № 278/114/18 (а.с. 15).

У списках сімей сіл Розсохівське та Лозниця Народицького району, які переселяються у с. Головенка Житомирського району, затверджених головою районної державної адміністрації та заступником голови Житомирської обласної державної адміністрації, числяться ОСОБА_3 , як голова сім`ї та ОСОБА_1 , як її чоловік (а.с.17).

На підставі даних списків ОСОБА_3 01.04.1997 виконкомом Головенківської сільської Ради народних депутатів виданий ордер на жиле приміщення НОМЕР_1 з сім`єю двох чоловік на право зайняття жилого приміщення жилою площею 40 кв.м, що складається із трьох кімнат в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У ордері ОСОБА_1 зазначений як чоловік голови сім`ї - ОСОБА_3 (а.с. 12).

ОСОБА_1 зареєстрований у даному будинку з 26.07.1996 (а.с. 13).

В подальшому рішенням виконавчого комітету Головенківської сільської Ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області «Про передачу в особисту власність громадян жилих будинків» від 29.11.1996 № 10 спірне житло передано в особисту власність ОСОБА_3 (а.с. 8).

Цього ж числа ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 . Зі змісту свідоцтва вбачається, що воно видано на основі договору передачі №8 від 29.11.1996, оформленого Головенківською сільською радою (а.с. 9).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Розсохівської сільської Ради народних депутатів Народицького району Житомирської області ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали у с. Лозниця у жилому будинку, який належав на праві особистої власності ОСОБА_3 , з якого згодом були відселені (а.с. 19).

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Народицької райдержадміністрації Житомирської області від 04.05.2018 ОСОБА_3 12.12.2006 отримала компенсацію за втрачене нерухоме майно згідно закону (а.с. 23).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 14). На випадок своєї смерті вона склала заповіт, яким заповіла все своє майно ОСОБА_2 (а.с. 68).

Гарантії держави, надані особам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону, у редакції на час переселення сім`ї ОСОБА_3 , громадяни, які евакуйовані або відселені (відселяються), безплатно забезпечуються жилими приміщеннями, як правило, у спеціально збудованих для цієї мети селищах, будинках і квартирах, які передаються їм в особисту власність (частина перша статті 32 Закону).

За змістом п. п. 1, 2 Порядку відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року №706, у редакції на час спірних правовідносин, (далі - Порядок), громадяни, які проживають у населених пунктах, віднесених до зони безумовного (обов`язкового) відселення, відселяються організовано у збудовані з цією метою будинки (квартири).

Списки громадян, які відселяються організовано, складаються районними державними адміністраціями, виконкомами міських (міст обласного підпорядкування) Рад народних депутатів за місцем проживання на підставі їхніх заяв і затверджуються обласними державними адміністраціями.

Згідно з цими списками районні державні адміністрації, виконкоми міських (міст обласного підпорядкування) Рад народних депутатів за місцем переселення громадян видають ордери на житло.

Вирішуючи спір, суд помилково застосував пункти даної Постанови, які передбачали порядок самостійного переселення громадян, та не звернув уваги, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали у с. Лозниця Народицького району Житомирської області, яке віднесене до зони безумовного (обов`язкового) відселення. Тому такі громадяни відселялися організовано, згідно відповідних списків із видачею їм ордерів на житло виконавчими комітетами відповідних рад.

За втрачене нерухоме майно, яке було особистою власністю ОСОБА_3 , а саме належний їй будинок, який знаходився у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, вона отримала компенсацію згідно закону.

Отже, право на виділене ОСОБА_3 житло у с. Головенка, яке перебувало на балансі сільської ради, мало оформлятися згідно Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 №56, який діяв на час спірних правовідносин (далі - Положення).

Відповідно до п. 5 Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Позивач був організовано відселений із зони безумовного (обов`язкового) відселення, постійно мешкав у спірному будинку із ОСОБА_3 , а тому прийнявши рішення про передачу в особисту власність останній спірного будинку та видавши їй свідоцтво про право особистої власності на це нерухоме майно, виконавчий комітет порушив право останнього на житло.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Головенківської сільської Ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області «Про передачу в особисту власність громадян жилих будинків» від 29 листопада 1996 року № 10 щодо передачі в особисту власність ОСОБА_3 Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 та визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 від 29 листопада 1996 року.

Оскільки спірний будинок було набуто не внаслідок спільної праці чи спільних коштів ОСОБА_3 та позивача, а його було передано у їх користування за рахунок держави на виконання вимог закону щодо забезпечення житлом осіб, які відселяються із зони радіоактивного забруднення, то положення про спільну сумісну власність на спірне майно не розповсюджуються, а тому цій частині слід відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 березня 2019 року скасувати, ухваливши нове про часткове задоволення позову.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Головенківської сільської Ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області «Про передачу в особисту власність громадян жилих будинків» від 29 листопада 1996 року №10 щодо передачі в особисту власність ОСОБА_3 Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 .

Визнати незаконним та скасувати в Ѕ частині свідоцтво про право власності від 29 листопада 1996 року, видане ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 03 червня 2019 року.