Справа № 342/542/18
Провадження № 2/342/32/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2019 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Ничик Г.І.,

за участю: секретаря судового засідання Петруняк Н.А., позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 .І., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городенка справу за позовом ОСОБА_1 до Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_3 , про визнання заповіту ОСОБА_4 нечинним, про визнання прибудинкової території у розмірі 1,20 га приватною власністю ОСОБА_4 та про зобов`язання відповідача упорядкувати документи на хату й землю та поставити тверді межі на місцевості,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, щоб постановити рішення: про визнання нечинним заповіту, складеного 30 грудня 1981 р. ОСОБА_4 на ОСОБА_5 ; про визнання, згідно документів (погосподарських книг, мапи) Кунисівської сільської ради прибудинкову територію 1,20 га власністю сім`ї ОСОБА_4 та зобов`язати місцеву владу упорядкувати документи на хату та землю і поставити тверді межі на місцевості. В позовній заяві ОСОБА_6 зазначила, що вона проживала з заповідачкою ОСОБА_4 однією сім`єю з 1982р. Рідна сестра позивачки ОСОБА_7 з заповідачкою не проживала, заповіт від 30 грудня 1981 р. не читала. Недійсність даного заповіту полягає в тому, що в ньому не зазначено, на котру хату складено заповіт. У власній прибудинковій території ОСОБА_4 є ще одна господарка Бориса Михайла Онуфрійовича. Посадова службова особа, секретар Кунисівської сільської ради Кустрин Емілія прийшла до ОСОБА_4 робити заповідальне розпорядження з готовим надрукованим та посвідченим Кунисівською сільською радою заповітом. ОСОБА_4 не мала жодного документу ні на землю, ні на хату, і ОСОБА_8 не мала жодного документу з сільської ради. ОСОБА_4 була позбавлена можливості заповісти свою приватну прибудинкову територію, так як ОСОБА_9 сказала, що прибудинкова земля в заповіт не вписується, тому що «земля радянська». Згідно господарських книг Кунисівської сільської ради, на час складання заповіту, в приватній власності ОСОБА_4 була хата, стайня, пивниця, літня кухня та сад, усього прибудинкової землі 1,20 га. Прибудинкова земля сім`ї ОСОБА_10 не була ні в державній, ні в комунальній власності, і ніколи ніким не поділена. Місцева влада силою захопила приватну прибудинкову землю сім`ї ОСОБА_4 . За змовою з місцевою владою, ОСОБА_9 ввела в оману ОСОБА_4 , прибудинкову землю в заповіт не вписала. Прибудинкова територія у розмірі 1,20 га є власністю ОСОБА_4 , сім`я ОСОБА_11 силою захопила у сім`ї Струк 58 ар землі, але в колгосп із цією землею не вступили, бо не мали на неї документа - договору купівлі-продажу. Цих 58 ар землі сім`ї ОСОБА_4 місцева влада розділила в користування: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 Цим заповітом приховано посягання місцевої влади на приватну власність сім`ї ОСОБА_4

На початку 50-х років минулого століття місцева влада в одну кімнату хати сім`ї Струк поселила сім`ю ОСОБА_14 з чотирма дітьми, які знищили документи ОСОБА_4 , що засвідчували її власність землі та хати. З дозволу місцевої влади ОСОБА_14 розібрав половину хати сім?ї ОСОБА_4 і на цій самій прибудинковій території побудував окремо хату, дозвільного документу на її побудову ОСОБА_14 не мав. Проживши в ній до 1976р., ОСОБА_14 розібрав хату і з дозволу місцевої влади, побудував ще більшу хату. Але ці будинки ОСОБА_14 не були зареєстровані в Кунисівській сільській раді.

У 1989р. в селі Кунисівці робили обміри господарств на виготовлення технічних паспортів. В господарці ОСОБА_4 обміри робили та присвоїли хаті № 19, але документ -техпаспорт господарки ОСОБА_4 місцева влада свідомо не дала, а дала техпаспорт на господарку ОСОБА_14 (але не вказаний інвентарний номер). Обміри господарки ОСОБА_14 робили в 1999р. Бувший голова сільської ради ОСОБА_18 почав підробляти документи на хату та землю ОСОБА_14 ; він свідомо дав дозвіл на виготовлення технічного паспорта, документально відчужив 29 ар прибудинкової землі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_14 , робив два заповідальні розпорядження: одне - від ОСОБА_19 М ОСОБА_20 , друге - від його дочки ОСОБА_21 . У тих заповітах землю вказав. У 2000р. дав дозвіл на виготовлення свідоцтва права власності будівель і на виготовлення свідоцтва права власності на землю. У Коломийському БТІ хата ОСОБА_14 зареєстрована під № 21, яка за заповітом залишена онукові ОСОБА_22 , а № 19 хати, в якій проживала ОСОБА_4 , місцева влада записала на зятя ОСОБА_14 - ОСОБА_23 . Також позивачка зазначає в позові, що в 1989р. помилки в нумерації будівель по вул. Мічуріна не було. Місцева влада свідомо, навмисне, придумала, що господарка ОСОБА_24 попала під непарне число, а фактично на протилежній стороні вулиці теж проживав ОСОБА_24 . Смерть одного ОСОБА_24 зареєстровано у сільській раді, а смерть другого Ступара ОСОБА_25 . - не зареєстровано в сільській раді. Рішення загальних зборів колгоспників на виділення земельної ділянки під будову хати ОСОБА_14 сім`єю ОСОБА_4 не були оскаржені. Рішенням зборів колгоспників ОСОБА_14 під будову хати виділили земельну ділянку на іншій вулиці, між господаркою ОСОБА_26 і господаркою ОСОБА_27 . Копії загальних зборів колгоспників на виділення земельної ділянки під будову хати ОСОБА_14 сім`ї ОСОБА_4 не дали, і в сільській раді її теж немає. Оскаржити дане рішення в судовому порядку від 25 березня 1976р. до 30 березня 1976р.- неможливо. Сім`я ОСОБА_14 твердить, що хату вони купили у ОСОБА_28 . Фактично, сім?я ОСОБА_4 та ОСОБА_29 у місцевий колгосп ім. Шевченка з землею не вступали, господарка їхня колгоспним двором не була, пенсії колгоспної не мали, земельного паю теж не мали, хоча силою забрали у них поле за селом. Позивачка зазначає, що хоч влада захопила приватну власність у сім`ї ОСОБА_4 , але узаконити її ніхто не може. Тому склали заповіт, не вказавши всю власність ОСОБА_4 В позові покликається на п.2,3,4,5 ч. 1, ч.2 ст.16, ч.3, 4,5 ст.203, ч.1 ст. 230, ч. 1 ст.232, ч. 1 ст.1246, ст.1257 ЦКУ.

Згідно Ухвали суду від 26.11.2018 за клопотанням представника відповідача до участі в справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, залучено ОСОБА_30 , на ім?я якої був складений заповіт ОСОБА_4 від 30.12.1981, про визнання якого нечинним позивачка заявила одну із своїх позовних вимог.

Незважаючи на те, що позивачка під час підготовчого засідання 31.10.2018 заявляла клопотання про оголошення перерви для того, щоб вона могла скористатись правовою допомогою адвоката, яке судом задоволене, позивачка в подальшому наполягала на тому, що свої інтереси в суді буде представляли самостійно.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , інвалід І групи по зору, позов підтримала з підстав, наведених в позові. Суду пояснила, що заповіт від 30 грудня 1981 р., складений її бабусею ОСОБА_4 (мамою її мами ОСОБА_31 ) в користь внучки, рідної сестри позивачки ОСОБА_32 , якій заповіла одну половину своєї хати, хатнього майна і надвірних будівель. В заповіті взагалі не згадано про належну ОСОБА_4 земельну ділянку. В заповіті зазначено, що він зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій Кунисівської сільської ради під № 64, і що одержано державної пошлини 3 крб. Фактично в такій книзі цей заповіт не зареєстрований, під № 64 зареєстроване вчинення зовсім іншої нотаріальної дії. В цьому позивачка вбачає корупційні схеми. Заповіт посвідчувала тодішній секретар Кунисівської сільської ради ОСОБА_9 , а заповідачка ОСОБА_4 на той час була паралізована. Догляд за останньою здійснювала мати позивачки ОСОБА_31 . Зі слів матері позивачці відомо, що їй ОСОБА_9 казала, що в заповіт земля не вписується. Позивачка вважає заповіт нікчемним. Цим заповітом порушуються її права, так як в будинку, який колись належав її бабусі ОСОБА_4 , вона проживає з своєю сім?єю. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час смерті бабусі разом з нею проживала позивачка та члени її сім?ї. Сестра позивачки ОСОБА_3 не прийняла спадщину, на час смерті бабусі не проживала разом з нею. Батьки позивачки також не проживали разом із ОСОБА_4 на час її смерті, вони жили окремо. Чоловік спадкодавця, дід позивачки, помер набагато раніше від своєї дружини.

Також позивачка пояснила, що в 50-х роках в одну кімнату будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_29 поселили сім`ю ОСОБА_14 , на той час вона ще не народилась. Його діти знищили документи ОСОБА_4 про власність на землю. В 1997р. колишній голова сільської ради Кошка і секретар сільської ради Семанчук без жодного документа з сільської ради складають картосхему прибудинкової території землі ОСОБА_4 ., яку записують на неї. Городенківський суд судив її за нікчемним заповітом, за заподіяну шкоду Стецюку, то тоді вже була між ними межа. Вважає, що в кримінальному порядку, з проведенням досудового розслідування, має розглядатись питання про землю біля хати, тому що сільська рада приховує, чи перейшла ця земля після смерті баби ОСОБА_4 у спадок, чи була виділена рішенням зборів колгоспників. Вважає, що влада вчинила злочин, бо посягає на приватну власність. Доданий позивачкою до матеріалів справи витяг з протоколу засідання виконкому Городенківської районної ради про рішення Кунисівської сільської ради щодо відведення землі ОСОБА_14 під будову підписане ОСОБА_33 і Стражник, але в той час на посаді голови РВК працював Григоренко. Позивачка пояснила, що хата в якій вона проживає, знаходиться в АДРЕСА_1 , Збудована ОСОБА_29 і ОСОБА_4 в 1959 р.; сусід зліва ОСОБА_34 Якович, сусід справа ОСОБА_35

На 2001р. позивачка користувалась земельною ділянкою біля житлового будинку, в якому проживала. Позивачка не зверталась до Кунисівської сільської ради з приводу приватизації земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, в якому вона проживає по тій причині, що в заповіті бабусі земля не вказана. Державного акту на земельну ділянку, яка використовується для обслуговування житлового будинку, в якому позивачка проживає, - немає. На час складання заповіту місцева влада половину земельної ділянки від 1,2 га ОСОБА_4 та ОСОБА_29 , тобто 0,6 га розподілила між ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 і ОСОБА_40 . А другу половину влада віддала ОСОБА_41 , ОСОБА_14 та ОСОБА_42 ). Про це їй відомо з 1992 р. Документ, який посвідчує право власності на землю ОСОБА_4 має бути в сільській раді, а в неї такого документу нема.

Після з?ясування всіх обставин справи, перевірки їх доказами, та після вирішення клопотання позивачки про виклик в судове засідання для допиту свідка ОСОБА_43 , яка 11.05.2019 не прибула в судове засідання через свій похилий вік, позивачка залишила залу судового засідання.

В судовому засіданні представник відповідача, сільський голова Кунисівської сільської ради, позов не визнав, просить в відмовити в задоволенні позову. Суду пояснив, що з погосподарських книг Кунисівської сільської ради встановлено, що в користуванні ОСОБА_4 перебувало від 32 до 34 сотих землі, а не 1,2 га, як зазначає позивачка. Хоча позивачка вказує в позовній заяві, що її баба не вступала у місцевий колгосп ім. Шевченка, їх двір не був колгоспним, однак це твердження спростовується записами в погосподарській книзі сільської ради за 1952 р., де записано, що дід ОСОБА_29 працював свинарем, а баба працювала колгоспником в колгоспі ім. Шевченка. Щодо поділу земельної ділянки розміром 1,2 га, то ця земельна ділянка була розділена давно, на ній побудовані хати ОСОБА_44 і ОСОБА_45 , вони користуються присадибними земельними ділянками. При наданні у приватну власність земель громадянам сільська рада користується картою 2000 р. В даний час сусідами позивачки є: зліва ОСОБА_22 , справа ОСОБА_46 . Одночасно пояснив, що до сільської ради позивачка не зверталась з приводу надання у приватну власність земельної ділянки.

Сільський голова ствердив, що станом на 30.12.1981, на час складення заповіту ОСОБА_4 , секретарем сільської ради працювала ОСОБА_9 , яка вже давно перебуває на пенсії. Копія витягу із книги реєстрації заповітів за 1981-1982 була надана сільською радою позивачці. Йому відомо, що складений бабою позивачки ОСОБА_4 заповіт на ОСОБА_47 від останньої приховували. Перед судовими дебатами сільський голова Кунисівської сільської ради заявив клопотання про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання нечинним заповіту, складеного 30 грудня 1981 р. ОСОБА_4 на ОСОБА_5 в зв`язку з спливом позовної давності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 суду пояснила, що її дошлюбне прізвище ОСОБА_48 , вона є рідною сестрою позивачки. ОСОБА_4 це мама її матері ОСОБА_31 . На час смерті ОСОБА_4 , яка померла в 1992 р., разом з нею проживала ОСОБА_1 Вона не вчиняла ніяких дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини після смерті бабусі ОСОБА_4 .. ОСОБА_49 бабусі в її користь, який оспорює позивачка, ніколи в руках не тримала.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_22 , ОСОБА_52 , дослідивши та оцінивши дані наявні в справі письмові докази, суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених особою вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд ( ст.13 ЦПК України).

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та клопотань.

За ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2003 р.) - якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Із копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 10.01.2000 Городенківським РВ УМВС України в Івано-Франківській області встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прописана в с. Кунисівці Городенківського району з 15.05.1987р. Із копії паспорта чоловіка позивачки - ОСОБА_53 серії НОМЕР_2 , виданого 10.01.2000 Городенківським РВ УМВС України в Івано-Франківській області, слідує, що 02.02.1982 р. був зареєстрований шлюб між ним та ОСОБА_54 , 1959 року народження. Про те, що позивачка ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_55 та ОСОБА_56 свідчить копія повторного свідоцтва про народження, виданого Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Івано-Франківській області 16.05.2018. Довідкою Кунисівської сільської ради № 184 від 13.08.2018 стверджено, що ОСОБА_1 проживає разом з своєю сім?єю: чоловіком ОСОБА_53 та сином ОСОБА_57 по

АДРЕСА_1 з погосподарських книг Кунисівської сільської ради по господарству, в якому в даний час проживає позивачка ОСОБА_1 , свідчать про осіб, які в ньому проживали:

- в 1996-2000 роках: голова сім?ї, її чоловік ОСОБА_53 ,1957 ІНФОРМАЦІЯ_2 .н., ОСОБА_1 , 1959 р.н., дочка ОСОБА_58 ,1982 р.н., син ОСОБА_57 , 1987 р.н.; розмір земельної ділянки під будівлями для обслуговування житлового будинку і господарських будівель в 1995-1999 р. -0,02, в 2000р.- 0,30га, під ріллею в 1995-1996 р. 0,48, в 1997-1999р. -0,58, в 2000 р.-0,55;

- в 1991-1995р. проживали голова сім?ї ОСОБА_4 ,1907р.н., (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), є відмітка про зміну голови сім?ї з ОСОБА_4 на ОСОБА_53 ; зять ОСОБА_53 , 1957р.н., внука ОСОБА_1 , 1959р.н., внучка ОСОБА_58 , 1982р.н., внук ОСОБА_57 ,1987р.н.; розмір земельної ділянки в 1991-1995 р. - 0,50га ;

- в 1986-1990р. проживали голова сім?ї ОСОБА_4 , 1907р.н., зять ОСОБА_53 , 1957р.н., внука ОСОБА_1 , 1959р.н., внучка ОСОБА_58 , 1982р.н., внук ОСОБА_57 ,1987р.н.; розмір земельної ділянки в 1986-1990р. -0,29 га;

- в 1983-1985р., в 1980-1982р., - голова сім?ї ОСОБА_4 , 1907р.н., розмір земельної ділянки в 1980- 1985р. -0,29 га;

- в 1971-1973р. - голова сім?ї ОСОБА_29 , 1907р.н., дружина ОСОБА_4 , 1907р.н., зять ОСОБА_59 , 1944 р.н., дочка ОСОБА_60 , внука ОСОБА_61 , 1963 р.н.; розмір земельної ділянки в 1971- 1972р. -0,29 га; в 1973 0,4 га;

- в 1967-1969р. - голова сім?ї ОСОБА_29 , 1907р.н., дружина ОСОБА_4 , 1907р.н., зять ОСОБА_59 , 1944 р.н., дочка ОСОБА_60 ,1935 ІНФОРМАЦІЯ_2 .н., внука ОСОБА_61 , 1963 р.н.; розмір земельної ділянки - 0,32га;

- в 1964-1966р. - голова сім?ї ОСОБА_29 , 1903р.н., дружина ОСОБА_4 , 1903р.н., зять ОСОБА_59 , 1944 р.н., дочка ОСОБА_60 ,1935 ІНФОРМАЦІЯ_2 .н., внука ОСОБА_61 , 1963 р.н.; розмір земельної ділянки - 0,32га;

- в 1961-1963р. - голова сім?ї ОСОБА_29 , 1903р.н., дружина ОСОБА_4 , 1903р.н., зять ОСОБА_59 , 1944 р.н., дочка ОСОБА_60 ,1935 ІНФОРМАЦІЯ_2 .н., внука ОСОБА_61 , 1963 ІНФОРМАЦІЯ_2 .н.; розмір земельної ділянки - 0,32га;

- в 1958-1960р. - голова сім?ї ОСОБА_29 , 1903р.н., дружина ОСОБА_4 , 1903р.н., дочка ОСОБА_62 ,1935 р.н., дочка ОСОБА_63 ,1939 р.н.,; розмір земельної ділянки - 0,32га;

- в 1953-1955р. - голова сім?ї ОСОБА_29 , 1903р.н., дружина ОСОБА_4 , 1903р.н., дочка ОСОБА_62 ,1935 р.н., дочка ОСОБА_64 ,1939 р.н.; розмір земельної ділянки - 0,32га;

- в 1952-1953р. - голова сім?ї ОСОБА_29 , 1903р.н., дружина ОСОБА_4 , 1903р.н., дочка ОСОБА_62 ,1935 р.н., дочка ОСОБА_64 ,1939 р.н.; розмір земельної ділянки - 0,32га.

Про те, що ОСОБА_29 в 1950р. був членом колгоспу, свідчить копія особистого рахунку про нарахування трудоднів в колгоспі.

Судом встановлено, що 30.12.1981р. ОСОБА_4 склала заповіт, який посвідчений секретарем Кунисівської сільської ради ОСОБА_65 , за заповітом одну половину своєї хати і хатнього майна з надвірними будівлями заповіла своїй внучці ОСОБА_66 ; на зворотній стороні заповіту зазначено, що заповіт зареєстровано в книзі запису нотаріальних дій під № 64.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_50 ., секретар Кунисівської сільської ради, яка працює в сільській раді з 1991р. суду пояснила, що перший примірник заповіту ОСОБА_4 , жительки с. Кунисівці від 30.12.1981р. зберігається в сільській раді. Посвідчувала заповіт секретар сільської ради, яка в той час працювала - ОСОБА_65 В судовому засіданні оглянуто заповіт (примірник № 1), що зберігається в Кунисівській сільській раді. Також свідок надала для огляду суду книгу реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Кунисівської сільської ради за 1981 р., з якої встановлено, що під № 64 нотаріальної дії (стор. 13) цей заповіт не зареєстрований. Також свідок надала відповідь на запитання позивачки стосовно того, що в жовтні 1998 р. вона підписувала протокол узгоджувальної комісії, яка виходила для розгляду спору між сусідами ОСОБА_1 та ОСОБА_67 , факту захоплення землі не було виявлено.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 85 років в с. Кунисівці, що стверджено копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо.

Оскільки заповіт ОСОБА_4 було складено в 1981р., ОСОБА_4 померла в 1992р., застосовується Цивільний кодекс УРСР 1963 р. Згідно ч. 1 ст. 534 згаданого кодексу - кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Ст. 541 ЦК УРСР визначала, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Згідно ст. ст. 2, 14 Положення про Державний нотаріат Української РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 31 серпня 1964 р. N 941, чинного на час 30.12.1981 (на дату складення заповіту ОСОБА_4 ), вчинення певних нотаріальних дій, в т.ч. посвідчення заповітів, покладалось на виконавчі комітети сільських, селищних, районних і міських Рад депутатів трудящих в населених пунктах, де немає нотаріальних контор. Порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад народних депутатів визначався в той час Інструкцією, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.76 р. N 1/5, яка втратила чинність 25.08.1994. місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, визначає ст. 526 ЦК УРСР. За ст.525 згаданого кодексу - часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно з ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до вимог ст. 548 згаданого кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним протягом шести місяців з дня відкриття спадщини певних дій. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.2 ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини, передбачених ст. 549 цього Кодексу.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 спадкоємець за заповітом, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_3 спадщину не прийняла. Інформаційною довідкою № 54603026 зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), наданою 22.12.2018 Городенківською РДНК стверджено, що після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і проживала в с. Кунисівці, спадкова справа не заведена.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР (ст.ст. 256, 257 ЦК України) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст. 75 ЦК УРСР визначала, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. За змістом частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про наявність заповіту ОСОБА_4 позивачці було відомо з часу його складення. З даним позовом вона звернулось до суду в травні 2018р., тобто через 37 років з часу його складення і через 27 років з часу смерті спадкодавця ОСОБА_4 Оскільки представник відповідача Кунисівської сільської ради в поданій до суду письмовій заяві просить відмовити в задоволенні позову в частині визнання нечинним/нікчемним заповіту ОСОБА_4 від 30.12.1981 у зв`язку з спливом позовної давності, тому, приймаючи до уваги положення ч. 4 ст. 267 ЦК України, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову в частині визнання нечинним заповіту, - слід відмовити.

Вирішуючи інші позовні вимоги ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 328 цього кодексу визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 182 ЦК України - право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов?язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За ст.ст. 379-380 ЦК України - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них; житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Наявні в матеріалах справи витяги з погосподарських книг Кунисівської сільської ради по господарству, в якому в даний час проживає позивачка ОСОБА_1 , підтверджують, що житловий будинок був збудований в 1942р./1958р., стайня була збудована в 1970 р. Із наданої позивачкою копії відповіді прокуратури Івано-Франківської області від 28.07.08р. (а.с. 40) слідує, що право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , де проживає позивачка, не оформлено. Про те, що позивачці було рекомендовано оформити право власності на житловий будинок, побудований до 1992 р., свідчить копія відповіді Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Івано-Франківській області від 15.10.2013 (а.с. 41).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_51 суду пояснив, що він проживає по АДРЕСА_1 , по сусідству з ним з одного боку живе ОСОБА_52 , а з іншого боку хата ОСОБА_68 (його спадкоємець ОСОБА_22 ), яка межує з господарством позивачки ОСОБА_1 Одночасно пояснив, що на даний час його земельна ділянка не приватизована. Свідок ОСОБА_22 пояснив, що будинок під АДРЕСА_2 . Мічуріна був побудований приблизно в 1937р. його дідом ОСОБА_14 . Після смерті діда в цьому будинку жила його дочка (тітка свідка) ОСОБА_21 з чоловіком ОСОБА_69 . Після смерті тітки в цьому будинку жив її чоловік ОСОБА_69 та рідний брат свідка ОСОБА_70 Він є спадкоємцем зазначеного будинку за заповітом ОСОБА_21 , яка померла більше 10 років тому. Протягом цих років він з сім?єю обробляв земельну ділянку біля цього будинку. В даний час в цьому будинку ніхто не живе.

Свідок ОСОБА_52 , який проживає по АДРЕСА_1 , суду пояснив, що він проживає разом з своєю сім?єю та матір?ю ОСОБА_17 , якій 93 роки. По сусідству з ним зліва проживає ОСОБА_71 , справа - ОСОБА_52 . Згідно наданої позивачкою схеми, його город межує з городом позивачки ОСОБА_1

Стаття 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої 24.05.2001 Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 визначає, що технічний паспорт - це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику; замовником технічної інвентаризації є власник об`єкта нерухомого майна (у тому числі земельної ділянки), об`єкта незавершеного будівництва; замовник будівництва; особа, яка має право на спадщину (за запитом нотаріуса); особа, яка має інші речові права на об`єкт нерухомого майна, у тому числі на земельну ділянку, на якій розташовано такий об`єкт; орган, уповноважений управляти майном.

Ст. 319 ЦК визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства; держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до п.4 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія визначається як територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Позивачка не проживає в багатоквартирному будинку. В її користуванні перебуває земельна ділянка по АДРЕСА_1 , на якій розташований індивідуальний житловий будинок. Згідно по господарської книги за 1996-2000 роки, розмір земельної ділянки під будівлями для обслуговування житлового будинку і господарських будівель станом на 2000 р. становить 0,30га.

Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю. Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України (2001 р.) також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, п. 34 ст. 26 та ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування», вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад та здійснюється на сесіях цих рад шляхом прийняття рішень. Згідно з п.а ч. 3 ст. 116 ЗК України - безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. П. «г» ч.1 ст. 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), в розмірі, у селах - не більше 0,25 гектара. За статтею 118 ЗК України - громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Ч.7 згаданої статті визначає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Наведене свідчить, що дії щодо впорядкування документів на об`єкти нерухомого майна повинен вчиняти власник об`єкта нерухомого майна, .

Згідно з ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Видана 15.11.2018 виконавчим комітетом Кунисівської сільської ради довідка № 365 стверджує, що на сесіях сільської ради не приймалось рішення про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

В силу статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства.

Права, обов`язки землекористувачів визначають ст.ст. 95-96 ЗК України, в т.ч. обов`язок не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та

землекористувачів. Стаття 106 ЗК визначає, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відповідно до ч.3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Виходячи з наведеного, відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання власністю сім`ї ОСОБА_4 прибудинкової території земельної ділянки 1,20 га по АДРЕСА_1 с АДРЕСА_1 , про зобов`язання відповідача упорядкувати документи на хату та землю, користувачем яких є позивачка і поставити тверді межі на місцевості. Тому суд приходить до переконання, що в цій частині позову слід відмовити за недоведеністю порушеного права.

На підставі ст.ст. 71, 75, 524-526, 534, 541, 548, 549, 553 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 5, 16, 182, 256, 257, 267, 316, 319, 328,379-380 Цивільного кодексу України, ст.ст. 6, 22, 23 Земельного кодексу України (1991 року), ст.ст. 4, 12, 81, 106, 116, 118, 121, 122, 125, 126, 158 Земельного кодексу України (2001 р.), ст.ст.26, 46 Закону України «Про місцеве самоврядування», керуючись ст.ст. 76-81, 211, 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні позову повністю.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання нечинним заповіту, складеного 30 грудня 1981 р. ОСОБА_4 на ОСОБА_5 відмовити в зв`язку з спливом позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача сільським головою Кунисівської сільської ради Липка П.І.

В задоволенні позову ОСОБА_1 визнати згідно документів (погосподарських книг, мапи) Кунисівської сільської ради прибудинкову територію1,20 га по АДРЕСА_1 власністю сім`ї ОСОБА_4 та зобов`язати місцеву владу упорядкувати документи на хату та землю і поставити тверді межі на місцевості, - відмовити за недоведеністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду або через Городенківський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Місце проживання позивачки ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 .

Місце проживання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 .

Місце знаходження Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області - вул. Грушевського, 23, с. Кунисівці, Городенківський район, Івано-Франківська область.

Повне судове рішення складене 21.05.2019.

Суддя: Ничик Г. І.