ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/234/18

Провадження № 22-ц/818/2347/19

Категорія: відшкодування шкоди

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року, у складі судді Цвірюка Д.В.,

у цивільній справі № 638/234/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, треті особи: слідчий Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області Хомич Вікторія Валентинівна, прокурор Харківської місцевої прокуратури №1 Мороз Анна Олександрівна, Харківська місцева прокуратура №1 про відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

11.01.2018 ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, у якому просила захистити її конституційне право на компенсацію моральної шкоди, спричиненої їй незаконними діями та неправомірними бездіяльністю відповідачів, стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 576 000,00грн, спричиненої відповідачем в результаті протиправної тривалої бездіяльності.

Позов обґрунтовано тим, що ухваленням незаконних рішень та неправомірної тривалої бездіяльності посадовими особами Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі за текстом відповідач 1) їй спричинено глибокі моральні страждання, оскільки позивач, будучи пенсіонером, повинна була на протязі тривалого часу звертатися до суду за захистом своїх прав. На її думку, з вини відповідача-1 зменшено авторитет правоохоронних органів, вона позбавлена відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права, порушено її психологічне благополуччя, тривалий час повинна витрачати свій особистий час та звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, що призвело до позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, неможливості продовжувати активне особисте та суспільне життя та потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Також зазначає, що вона втратила віру у законність та справедливість влади, в свою соціальну безпеку, що спровокувало відчуття правової беззахисності, вседозволеності та ігнорування відповідачем всіх норм права та моралі. Тривалою бездіяльністю їй спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких вона оцінює у розмірі 576 000,00грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. ст. 23, 1174, 1176 ЦК України на підставі яких шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою незалежно від наявності вини, що позивач звільняється від доведення вини відповідача.

Наголошує на тому, що її позов обґрунтовано саме положеннями ст.ст. 23, 1174 та ч.6 ст. 1176 ЦК України, але судом не враховані правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 25.06.2018 по справі №61-496св18; від 11.07.2018 року по справі №61-14157ск18; від 25.07.2018 по справі №61-2986ск18; від 19.08.2018 по справі № 61-6648св18; від 10.10.2018 по справі №61-41040св18; від 12.12.2018 по справі №61-31427ск18, які роз`яснюють застосування вищенаведених норм права та є обов`язковими для суду при ухваленні рішення.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що такі неправомірні дії органу досудового слідства були встановлені ухвалами суддів, що мають преюдиційне значення для вирішення вказаної справи і не дав оцінки тому, чому не може бути підставою для відшкодування шкоди ухвали суддів від 08.07.2013; 08.11.2013; 17.04.2014; 29.12.2016; 09.11.2017, які набрали законної сили, якими встановлені протиправна бездіяльність слідчих відповідача в частині невиконання службових обов`язків. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості. Однак, суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував п.9 Постанови.

Крім того, судом першої інстанції не застосовано практику Європейського суду з прав людини, рішення по справі «Абдулазиз, Кабалес та Балкандали против Соединенного королевства» в якій зазначено, що моральна шкода не завжди може бути підтверджена якимись доказами.

12.04.2019 Харківською місцевою прокуратурою № 1 Харківської області до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Зазначає, що позивач ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди посилалась на ухвали слідчих суддів, якими задоволено деякі скарги ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000010. Вважає, що сам факт скасування слідчим суддею постанов про закриття вказаного кримінального провадження не свідчить про незаконність цього процесуального рішення, а пов`язаний з особливістю розгляду скарг слідчим суддею. Це підтверджується постановами Верховного Суду від 06.12.2018 по справі №638/233/18; від 04.07.2018 №638/14269/16-ц.

Зазначає, що позивач, визнаючи спосіб спричинення моральної шкоди, вказувала, що їй заподіяно моральну шкоду тим, що вона начебто була змушена звертатися до суду для оскарження процесуальних рішень слідчого, внаслідок чого начебто втратила відчуття безпеки та правової стабільності, порушено її психологічне благополуччя. Однак вказане не відповідає та не може відповідати дійсності, оскільки вказані дії здійснювались ОСОБА_2 та заявником у всіх численних кримінальних провадженнях є Ісмайлов В.Ш. Оскарження процесуальних рішень у кримінальному провадженні №0000010 ОСОБА_3 Ш жодним чином не впливає на звичний позивачу образ життя.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності вини. Делікатна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в делікатних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Головне управління національної поліції в Харківській області у відзиві на апеляційну скаргу, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Вказує, що суд першої інстанції ретельно дослідив матеріали справи, зробив правильні висновки, підтверджені відповідними доказами, і постановив законне і обґрунтоване рішення, згідно з нормами чинного законодавства.

Зазначає, що додаткових доказів в апеляційній скарзі не наведено, всі обставини на які вказує позивач в апеляційній скарзі, досліджувалися в суді першої інстанції.

Інші учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до змісту ч. 13 ст. 7, ч.ч. 4-6 ст.19, ст.ст.274, 353, 368, ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 22.11.2012 року слідчим Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Топорковим С.Є. внесено відомості в порядку ст. 214 КПК України до ЄРДР за №0000010 про вчинення кримінального правопорушення злочину.

04.07.2013 слідчим Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Топорковим С.Є. винесено постанову про закриття кримінального провадження.

08.07.2013 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова визнано дії слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Топоркова С.Є. в частині розгляду клопотань ОСОБА_2 про проведення певних дій незаконними.

18.07.2013 постановою прокурора прокуратури Дзержинського району м. Харкова скасовано постанову слідчого від 04.07.2013 про закриття кримінального провадження №0000010.

16.08.2013 внесено відомості до ЄРДР за №0000130 на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_2 щодо неправомірних дій слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Топоркова С.Є.

08.11.2013 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова визнано бездіяльність слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Санжаревської М.В. при проведенні досудового слідства за кримінальним провадженням, у тому числі №№0000010 незаконною. Зобов`язано слідчого провести встановлені КПК Україні слідчі дії, у тому числі по вказаному кримінальному провадженні.

09.12.2013 слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження.

17.04.2014 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова скасовано вказану постанову слідчого

21.01.2014 внесено відомості до ЄРДР за №0000004 на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.11.2013 щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_2 щодо неправомірних дій слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Санжаревської М.В.

18.08.2015 постановою слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Андроняк А.М. закрито кримінальне провадження.

02.11.2015 постановою прокурора прокуратури Дзержинського району м. Харкова вказану постанову скасовано.

29.11.2016 внесено відомості до ЄРДР за №0000222 про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_2 щодо неправомірних дій слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Андроняк А.М.

29.12.2016 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова задоволено відвід слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області Андроняк А.М.

28.07.2017 постановою слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області Хомич В.В. закрито кримінальне провадження.

09.11.2017 ухвалою Апеляційного суду Полтавської області ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.08.2017 скасовано, постановлено нову ухвалу, якою скасовано постанову слідчого Шевченківського ВП ГУНП в харківській області Хомич В.В. від 28.07.2017 про закриття кримінального провадження №0000010.

24.10.2017 внесено відомості до ЄРДР за 00001156 на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.10.2017 щодо зобов`язання внесення відомостей за зверненням ОСОБА_2 від 06.06.2017 щодо неправомірних дій прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Мороз А.О.

12.02.2018 на виконання ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.01.2018 до ЄРДР внесено відомості за заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення слідчим Хомич В.В.

22.02.2018 на виконання ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.02.2018 до ЄРДР внесено відомості за заявою ОСОБА_2 від 15.01.2018 за №0000059 за ч.1 ст.364 КК України, №0000060 за ч. 1 ст.365 КК України та №0000061 за ч.1 ст.367 КК України про вчинення кримінального правопорушення слідчим Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області Хомич В.В. та прокурором Харківської місцевої прокуратури №1 Мороз А.О.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог, зважаючи на те, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення їй рішеннями та бездіяльністю працівників Головного управління Національної поліції у Харківській області моральної шкоди та доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв1язку з негативними наслідками для позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту частини другої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 18.12.2009 року № 14 « Про судове рішення у цивільній справі» надав наступні роз`яснення , що «Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) ( 1618-15 ), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це»

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Враховуючи те, що у цій справі відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано застосовано до спірних правовідносин положення частини шостої статті 1176 ЦК України.

За приписами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Позивач пов`язує спричинення їй моральних страждань із неналежним здійсненням посадовими особами розслідування у кримінальному провадженні №0000010.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

ОСОБА_1 обґрунтовувала вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю відповідача, вважаючи процесуальні рішення слідчого прокуратури Харківської області незаконними з огляду на їх скасування слідчим суддею.

Однак з матеріалів справи вбачається, що усі процесуальні рішення (ухвали), на які посилається позивач ОСОБА_1 , постановлені за скаргами ОСОБА_2

Судова колегія приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведені обставини, які, з огляду на зміст ст.ст.1166, 1167, 1174, 1176 ЦК України та змісту її позовних вимог, свідчили б про наявність підстав для задоволення позову.

Матеріали справи не містять доказів про те, що посадовими особами вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000010.

Матеріали справи не містять як висновків компетентних органів прокуратури вищого рівня відповідно до вимог ст. 308 КПК України так і судових рішень щодо недотримання слідчим, прокурором розумних строків, і якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків під час досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, та притягнення цих осіб до відповідальності, передбаченої чинним законодавством.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких вона, як стверджує апелянт, зазнала у зв`язку з процесуальними рішення слідчого, тому правові підстави, передбачені статтями 1174, 1176 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 14 червня 2017 року визнана неправомірна тривала бездіяльність посадових осіб відповідача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки даною ухвалою лише встановлено неповноту дій слідчого, однак не визнано дії працівника відповідача неправомірними чи протиправними, а тому апелянтом не доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння позиваці моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою.

З огляду на викладене судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції невірно застосовані положення статей 23, 1167, 1174 та ч.6 ст. 1176 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно невідповідності судового рішення вимогам закону та не застосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, судова колегія не погоджується з ними з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог, дійсно не перелічив справи та судові рішення Верховного Суду, якими вирішувалися подібні справи, однак обґрунтування висновку у даній справі про відмову в задоволені позову з підстав його недоведеності та необґрунтованості, узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладених у постанові від 22 червня 2017 року по справі № 6-501цс17 та Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року по справі № 641/2328/17.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що рішення суду першої інстанції не узгоджується з висновками Верховного Суду у певних справах (провадження № 61-496св18; 61-14157ск18) з огляду на те, що в зазначених постановах Верховного Суду констатовано можливість застосування положень ст.ст. 23, 1167, 1174 та ч.6 ст. 1176 ЦК України, виходячи з конкретних обставин справи, але вони не містять узагальнених висновків застосування норм права до категорії певних справ. Вказані рішення Верховного Суду не містять в собі правового висновку, а відтак й не підлягають обов`язковому застосуванню судом при вирішенні даного спору.

Наведені у апеляційній скарзі доводи, про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вимог статей 23, 1174 ЦК України, які гарантовані статтею 56 Конституції України, не заслуговують на увагу, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу ОСОБА_1 моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій працівників Прокуратури Харківської області, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначеного органу та їх вини в заподіянні цієї шкоди, позивачем суду не надано.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Справа розглянута в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, то апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються, а компенсуються за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки в даній категорії справ позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374, 375; 381-384,389 ЦПК України, апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді: О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина