Справа № 461/8277/18 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/2964/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Львів

Справа № 461/8277/18

Провадження № 22-ц/811/2964/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м.Києві

на ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 12 листопада 2018 року в складі судді Фролової Л.Д.

у справі

за скаргою ОСОБА_2 на рішення та бездіяльність державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м.Києві,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 12 листопада 2018 року скаргу ОСОБА_2 на рішення та бездіяльність державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції у м. Києві задоволено частково.

Визнано неправомірними рішення старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4, а саме:

- постанову від 17 вересня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 57173354;

- постанову від 17 жовтня 2018 року про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_2.

Зобовязано старшого державного виконавця скасувати Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4 скасувати постанову від 17 вересня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 57173354 та постанову від 17 жовтня 2018 року про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_2.

До набрання ухвалою законної сили зупинено стягнення за виконавчим листом Галицького районного суду м. Львова від 09 серпня 2017 року № 461/2035/17.

Ухвалу суду оскаржив Шевченківський районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м.Києві, подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що ухвала винесена на підставі неправильного застосування норм законодавства та на підставі висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що судом при розгляді скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця порушено вимоги статей 190 -200 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до статті 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Проте, станом на сьогоднішній день до Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві не надходила ухвала Галицького районного суду м. Львова про відкриття провадження у справі № 461/8277/18, а також копія самої скарги ОСОБА_2 на дії держаного виконавця, що в свою чергу унеможливило надання Шевченківським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відзиву на скаргу, а також доказів що підтверджують заперечення на скаргу.

Таким чином Галицький районний суд м. Львова розглянув скаргу ОСОБА_2 виключно на підставі доводів скаржника, порушивши норми ЦПК України.

Окрім того, вказує, що задовольняючи скаргу ОСОБА_2 суд зазначив що боржником не отримано постанову про відкриття виконавчого провадження, що на думку суду є підставою для визнання неправомірними постанови про відкриття виконавчого провадження, а також постанови про звернення стягнення на доходи боржника.

Проте, таке твердження є помилковим оскільки 10.09.2018 року до Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві надійшла заява Галицького районного суду м. Львова про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Галицький районний суд м. Львова № 461/2035/17 від 04.06.2018 про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору в розмірі 1 600,00 грн.

Відповідно до зазначеного вище виконавчого листа боржником є фізична особа ОСОБА_2, який проживає за адресою: 01601, м. Київ, вул. Прорізна, 8.

Враховуючи викладене, 17.09.2018 року державним виконавцем, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову № 57173354 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Галицький районний суд м. Львова № 461/2035/17 від 04.06.2018 та надіслано постанову № 57173354 про відкриття виконавчого провадження боржнику (ОСОБА_2Ю.) для виконання (за адресою зазначеною у виконавчому листі: 01601, м. Київ, вул. Прорізна, 8) та стягувану до відома.

Крім того, в ухвалі Галицького районного суду м. Львова від 12.11.2018 року по справі № 461/8277/18 не зазначено жодної норми Закону, відповідно до якої суд першої інстанції має право на зупинення виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином вважає, що Галицьким районним судом м. Львова неправомірно постановлено зупинити стягнення за виконавчим листом Галицького районного суду м. Львова від 09 серпня 2017 року № 461/2035/17.

Просить ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 12 листопада 2018 року скасувати та відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

Сторони в судове засідання не зявилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 серпня 2017 року у червні 2018 року до Шевченківського РВ ДВС м. Київ було направлено виконавчий лист № 461/2035/17 про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, як Уповноважених осіб ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» судового збору на користь ДСА України.

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Київ від 17 вересня 2018 року відкрите виконавче провадження № 57173354, де боржником зазначено фізичну особу - ОСОБА_2, адреса проживання боржника: м. Київ, вул. Прорізна, 8.

17 жовтня 2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Київ винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку про порушення державним виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження» в частині необхідності доведення до боржника постанови про відкриття виконавчого провадження, звернення стягнення на дохід боржника як фізичної особи, хоча відповідно до виконавчого листа ОСОБА_2 брав участь у справі та був відповідачем як працівник ФГВФО. Порушення державним виконавцем вимог ст. 27 Закону та порушення під час відкриття провадження тягнуть за собою неправомірність всіх виконавчих дій, що вчинені у провадженні № 57173354. З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

В силу ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Встановлено, що ОСОБА_2 є Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», а тому рішенням суду, з нього стягнуто судовий збір за результатами розгляду цивільної справи як з працівника Фонду.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 2 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Згідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються курєром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини девятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як встановлено матеріалами справи, такі не містять доказів того, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 17 вересня 2018 року була направлена ОСОБА_2 та останній її отримав, більше того адреса за якою як зазначає державний виконавець ним було направлено копію постанови не є адресою місця проживання ОСОБА_2

Відповідно до ч.5 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави дійти висновку про те, що сторони виконавчого провадження при зверненні до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права, мають обґрунтувати у чому саме полягає порушення їх прав, а суд розглядаючи скаргу має пересвідчитись у наявності такого порушеного права, усунути порушення та поновити порушене право заявника, при цьому суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

За результатами розгляду скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов виноситься ухвала, в якій суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для зупинення стягнення за виконавчим листом Галицького районного суду м.Львова від 09 серпня 2017 року №461/2035/17 в районного суду не було.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає до задоволення в частині скасування зупинення стягнення за виконавчим листом Галицького районного суду м. Львова від 09 серпня 2017 року № 461/2035/17 до набрання ухвалою законної сили.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. ст.. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м.Києві задовольнити частково.

Ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 12 листопада 2018 року в частині зупинення стягнення за виконавчим листом Галицького районного суду м. Львова від 09 серпня 2017 року № 461/2035/17 до набрання ухвалою законної сили скасувати.

Ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 12 листопада 2018 року в частині визнання неправомірними рішення старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4, а саме: - постанову від 17 вересня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 57173354; - постанову від 17 жовтня 2018 року про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_2, зобовязання старшого державного виконавця скасувати Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4 скасувати постанову від 17 вересня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 57173354 та постанову від 17 жовтня 2018 року про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_2 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 24.04.2019 року.

Головуючий

Судді