Справа № 450/2040/17 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/215/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю - представника апелянта Шалай В.О., позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 І. В .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Даниліва Є.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, з участю третіх осіб : приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., ОСОБА_4 , про визнання у порядку спадкування за законом прав та обов`язків з правом реєстрації права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

26 липня 2017 року позивач звернулась в суд з позовом до Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. , ОСОБА_4 , і з врахуванням уточнених позовних вимог просила про визнання у порядку спадкування за законом прав та обов`язки з правом реєстрації права власності. В обґрунтування позову покликається на те, що 26 квітня 2005 року Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області видано рішення № 175, яким вирішено надати безкоштовно у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку в полі площею 0, 50 га в кварталі забудови на АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства. З моменту видачі такого рішення, ОСОБА_6 фактично розпочала та продовжувала до своєї смерті користуватися спірною земельною ділянкою, зокрема, здійснювала обробіток землі, вела городництво та насадження дерев, на ній наявні багаторічні насадження, посаджені позивачем, також влаштовано озеро з рибним промислом. За час свого життя ОСОБА_6 не завершила процедуру приватизації зазначеної земельної ділянки та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стверджує, що має право на завершення процедури приватизації земельної ділянки в порядку спадкування.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у порядку спадкування за законом права та обов`язки з правом реєстрації права власності після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 на земельну ділянку загальною площею 0, 50 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 , що виникли з рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 175 від 26 квітня 2005 року. Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила Сокільницька сільська рада Пустомитівського району Львівської області, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що позивачем не підтверджено дотримання умов спрямованих на початок приватизації земельної ділянки ОСОБА_6 Після винесення рішення № 175 від 26 квітня 2005 року вона до Сокільницької сільської ради не зверталась, жодних рішень про надання дозволу на виготовлення проекту відведення чи про його затвердження для передачі у власність земельної ділянки сільською радою щодо спадкодавця ОСОБА_6 не виносилось, в позивача відсутня відмова органу місцевого самоврядування на завершення процедури приватизації. Підстави, які б могли надавати позивачу право на завершення процедури приватизації відсутні.

Вказує, що суд першої інстанції при винесенні рішення по справі перевищив свої повноваження та перебрав на себе функцію органу місцевого самоврядування. Посилаючись на Лист Вищого спеціалізованого суду України у розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, суд не встановив чи позивачем було розпочато процедуру приватизації та чи наявний факт відмови органом місцевого самоврядування спадкоємцям у завершенні процедури приватизації. Відповідно до даного листа, набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки;- визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; - одержання Державного акта на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Право на завершення приватизації не успадковується, крім випадків визначених у законі, а саме якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначені випадки на позивача не поширюються.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 , крім іншого, увійшли права та обов`язки на земельну ділянку загальною площею 0, 50 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 , що виникли з рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 175 від 26 квітня 2005 року.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується частково.

З матеріалів справи вбачається, що 26.04.2005 року Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області винесено рішення №175 «Про надання земельних ділянок у приватну власність в селі Сокільники». Вказаним рішенням, крім іншого, вирішено надати безкоштовно у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку в полі площею 0, 50 га в кварталі забудови по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

03.06.2009 року сільський голова листом за № 283 звернувся до голови Пустомитівської районної державної адміністрації з проханням посприяти у вирішенні питання щодо надання земельних ділянок, які знаходяться за межами населеного пункту, у приватну власність її користувачам з 1999 року - жителям с. Сокільники ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .. В листі зазначається, що на даній території було влаштоване стихійне сміттєзвалище з будівельних відходів та побутового сміття, проте перерахованими громадянами дана територія була очищена, приведена до стану її використання, а для створення благоустрою - влаштовано штучне водоймище, проведено електрифікацію прилеглої вулиці, влаштовано тверде покриття дороги та взято дольову участь у виготовленні карти села Сокільники. Зазначено, що рішенням сесії Сокільницької сільської ради Пустомитівського району № 175 від 26.04.2005 року було погоджено надання цієї земельної ділянки у приватну власність вказаним громадянам у розмірі по 0, 50 га.

30 квітня 2010 року на підставі розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації за № 362 ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на території Сокільницької сільської ради за межами населеного пункту.

Необхідно зазначити, що відповідач - Сокільницька сільська рада винесла рішення за № 247 від 03 березня 2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрею щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 5000 га в с. Сокільники гр. ОСОБА_1 за дорученням спадкодавця ОСОБА_6 , яка, як пояснили сторони в суді апеляційної інстанції, мала вади зору, що, відповідно сторони і визнали, та зобов`язали ОСОБА_10 звернутися в ліцензовану землевпорядну організацію для виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що вбачається з належно засвідченої копії ( т. 1, а.с. 139). Вказане рішення є чинним.

На підставі рішення Сокільницької сільської ради за № 247 від 03 березня 2017 року розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , яка зверталась, як встановлено і не заперечується сторонами , за дорученням ОСОБА_6

Рішенням Сокільницької сільської ради за № 329 від 03 липня 2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблений ТзОВ «Карпати гео-інвест» та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 4921 га кадастровий номер НОМЕР_2 для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1.

Розпорядженням сільського голови за № 46 від 07.07.2017 року зупинено рішення Сокільницької сільської ради за № 329 від 03 липня 2017 року «Про затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність в с. Сокільники».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 20.11.17 року.

02.12.2017 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса ЛМНО у Львівській області Новосад О.П. для встановлення складу спадкового майна, оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину на встановлене майно за законом, що підтверджується довідкою по спадковій справі № 20/2017 від 02.12.2017 року. Проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовставлюючих документів на земельну ділянку площею 0, 50 га в кварталі забудови по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

На момент прийняття рішення Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району за № 175 від 26.04.2005 року діяв Земельний Кодекс України від 25.10.2001 року № 2768-III із змінами та доповненнями (далі - ЗК України 2001 року), відтак до спірних правовідносин слід застосовувати його приписи.

Відповідно до частин 6 та 7ст. 118 ЗК України (в редакції 2001 року) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (відповідно із змінами, внесеними згідно із Законом України від 18.03.2004 р. N 1626-IV).

Статтею 118 ЗК України в редакції на час винесення розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації за № 362 від 30.04.2010 року встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земельадміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, судом встановлено, що земельна ділянка фактично була сформована за життя ОСОБА_6 і остання користувалася спірною земельною ділянкою у відповідності до чинного законодавства.

З матеріалів справи також вбачається, що спадкодавець не набула права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК, проте розпочала процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України.

На підставі пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року №139-V).

Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК).

Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217 ЦК України).

За приписами частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В день смерті ОСОБА_6 , згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, відкрилась спадщина.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

З урахуванням наведеного, не відповідає обставинам справи твердження відповідача, що за життяОСОБА_6 не розпочала процедуру приватизації спірної земельної ділянки.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України, позивач вчинила дії на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що до ОСОБА_1 перейшло право на завершення процедури приватизації на спірну земельну ділянку та отримання правовстановлюючих документів.

Суд першої інстанції вірно вказав, що будь - які покликання представника відповідача на незаконність рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 26.04.2005 року за № 175 «Про надання земельних ділянок у приватну власність в селі Сокільники» є безпідставними, оскільки вказане рішення чинності не втрачало, скасованим не було.

Чинним є і розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації за № 362 від 30 квітня 2010 року.

Відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Будь-яких рішень про вилучення спірної земельної ділянки сільською радою не виносилось.

В той же час, безпідставним є зазначення судом першої інстанції, як вмотивувальній так і резолютивній частинах рішення номеру розташування земельної ділянки 155, оскільки таке не підтверджено матеріалами справи.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини також вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області слід задовольнити частково, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року змінити, виключивши з мотивувальної та резолютивної частин рішення номер розташування земельної ділянки АДРЕСА_1 В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року змінити, виключивши з мотивувальної та резолютивної частин рішення номер розташування земельної ділянки АДРЕСА_1

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 травня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.