ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 червня 2019 року

м. Харків

справа № 640/5528/16-ц

провадження № 22-ц/818/2599/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зняття арешту з майна, зобов`язання утриматися від певних дій та зобов`язання внесення записів про зняття арешту до Державного реєстру прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень, надання права на оформлення права власності на іпотечне майно за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2016 року, постановлене під головуванням судді Нев`ядомського Д.В. в залі суду в місті Харкові,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зняття арешту з майна, зобов`язання утриматися від певних дій та зобов`язання внесення записів про зняття арешту до Державного реєстру прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень, надання права на оформлення права власності на іпотечне майно.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 24 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що ОСОБА_1 є іпотекодержателем майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , на підставі договору іпотеки від 23.12.2011 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 на забезпечення договору позики від 22.12.2011 року. Зобов`язання за договором позики відповідачка належним чином не виконала, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте реалізувати свої права іпотекодержателя ОСОБА_1 не може, оскільки стало відомо, що на все майно ОСОБА_5 Аліївни накладені арешти Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Вказані обставини не дають позивачу право задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна з урахуванням того, що договір іпотеки від 23.12.2011 року було укладено ще до моменту арешту майна відповідачки та виникнення будь-яких зобов`язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для зняття арешту з майна, зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області внесення записів про зняття арешту до Державного реєстру прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень, надати право на оформлення права власності на іпотечне майно.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилено. Заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що права іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог. Оскільки, позивачем не звернуто стягнення на предмет іпотеки, він не є його власником, відомостей про наявність виконавчого провадження про стягнення коштів чи звернення стягнення на предмет іпотеки суду не надано, а, отже, права позивача, як іпотекодержателя спірного майна, не пов`язані з правом власності на майно, ні з правом володіння ним.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 22 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідачка отримала в борг грошові кошти у розмірі 500 000 грн, що на час укладення договору було еквівалентно 62 5000 доларів США, строком до 25 грудня 2015 року (а.с.7).

На забезпечення виконання договору позики між сторонами 23 грудня 2011 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 на праві власності та оцінена сторонами в 500 000 грн. (а.с.9).

23 грудня 2011 року відповідні застереження у зв`язку з укладенням 23 грудня 2011 року договору іпотеки, були внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 11).

Договорами від 25 грудня 2015 року його сторонами було внесено зміни до договору позики та договору іпотеки, якими змінено строк повернення коштів з 22 грудня 2016 року на 25 грудня 2015 року, повернення коштів визначено не у 500 000 грн, а в еквіваленті 62 500 доларів США та змінені умови отримання предмету іпотеки у власність у разі невиконання зобов`язань за договором позики (а.с.8-10).

25 грудня 2015 року ОСОБА_2 отримала вимогу від позивача про погашення заборгованості за договором позики; попереджена, що у випадку невиконання цієї вимоги до ОСОБА_1 переходить право власності на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Сторонами не заперечується, що зобов`язання за договором позики від 22.12.2011 року ОСОБА_2 належним чином не виконала.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що постановою №48605015 від 02.09.2015 року та постановою №48915709 від 02.10.2015 року Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 та оголошено заборону його відчуження у зв`язку з наявністю боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 на суму 4 129 600 грн. (а.с.16-22).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що обтяження, які встановлені постановами №48605015 від 02.09.2015 року та №48915709 від 02.10.2015 року Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області щодо майна боржника ОСОБА_2 , не дають йому права задовольнити вимоги за рахунок іпотечного майна шляхом оформлення права власності на предмет іпотеки. З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив суд звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та знаходиться в іпотеці у ОСОБА_1 , обмеження на передачу якої у власність іншій особі накладені постановою за № 48915709 від 02 жовтня 2015 року відділом ПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області; постановою за № 48605015 від 02 вересня 2015 року відділом ПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області, заборонити відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Харківської області вчиняти будь-які дії, пов`язані з обмеженням його прав іпотекодержателя щодо квартири. Зобов`язати відділ ПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень відповідні записи про зняття арештів з нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 згідно яких виникли обмеження в задоволенні його вимог у оформленні права власності на спірну квартиру. Надати право на оформлення квартири АДРЕСА_1 у особисту власність позивача згідно умов договору іпотеки від 23 грудня 2011 року та змін до нього, який було зареєстровано у реєстрі за № 3050 та зміни до нього за № 2790 (а.с.67-68).

Порядок зняття арешту визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачена можливість зняття арешту з майна за рішенням суду.

Відповідно до частини шостої та сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно до частини першої статті 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У статті 35 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 36 вказаного Закону передбачений певний порядок позасудового врегулювання, а саме сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень статті 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до пунктів 11, 12 договору іпотеки від 23 грудня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погодили, що цим договором згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлюється застереження, яким іпотекодержатель з метою задоволення своїх вимог має право у випадку невиконання умов основного зобов`язання від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання згідно з відповідним застереженням, що зазначено в пункті 11 договору іпотеки від 23 грудня 2011 року, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками.

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 умови договору позики від 22 грудня 2011 року не виконала. На її адресу позивачем було направлено вимогу у порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку», яку ОСОБА_2 отримала 31 грудня 2015 року. Тобто ОСОБА_1 було розпочато процедуру звернення стягнення на іпотечне майно шляхом оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13-15).

Встановлено, що застереження у зв`язку з укладенням 23 грудня 2011 року договору іпотеки, були внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 23.12.2011 року (а.с. 11).

При цьому арешт на все майно боржника ОСОБА_2 із оголошенням заборони його відчуження у зв`язку з наявністю боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 на суму 4 129 600 грн. було накладено постановами Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Харківській області від 02.09.2015 року та від 02.10.2015 року (а.с.16-22).

Тобто спірний іпотечний договір було укладено задовго до накладення арешту на спірне майно. Тому позивач має переважне право перед іншими кредиторами на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки.

Таким чином позивач має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, в тому числі шляхом позасудового врегулювання відповідно до п.11,12 Договору іпотеки, а накладення арешту на іпотечне майно є перешкодою для реалізації предмета іпотеки і порушує майнові права та інтереси іпотекодержателя.

При цьому зняття арешту з майна є належним способом захисту прав та інтересів іпотекодержателя.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку, що права позивача, як іпотекодержателя спірного майна, не пов`язані з правом власності на майно та з правом володіння ним; права іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом зняття арешту з майна, а пріоритетом задоволення його вимог.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Колегія суддів вважає, що накладення арешту на іпотечне майно ОСОБА_2 02.09.2015 року та 02.10.2015 року є перешкодою для реалізації позивачем предмета іпотеки і порушенням майнових прав та інтересів ОСОБА_1 , як іпотекодержателя. Тому права позивача підлягають захисту.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 просив суд звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та знаходиться в іпотеці у ОСОБА_1 , обмеження на передачу якої у власність іншій особі накладені постановою за № 48915709 від 02 жовтня 2015 року відділом ПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області; постановою за № 48605015 від 02 вересня 2015 року відділом ПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області, заборонити відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Харківської області вчиняти будь-які дії, пов`язані з обмеженням його прав іпотекодержателя щодо квартири. Зобов`язати відділ ПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень відповідні записи про зняття арештів з нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 згідно яких виникли обмеження в задоволенні його вимог у оформленні права власності на спірну квартиру. Надати право на оформлення квартири АДРЕСА_1 у особисту власність позивача згідно умов договору іпотеки від 23 грудня 2011 року та змін до нього, який було зареєстровано у реєстрі за № 3050 та зміни до нього за № 2790.

При цьому статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Європейський Суд з прав людини в справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав: «Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II)».

З урахуванням вказаного позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а саме: слід зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та знаходиться в іпотеці у ОСОБА_1 , обмеження на передачу якої у власність іншій особі накладені постановою №48605015 від 02.09.2015 року та постановою №48915709 від 02.10.2015 року Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень відповідні записи про зняття арештів з квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .

Вимоги позивача про заборону відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Харківської області вчиняти будь-які дії, пов`язані з обмеженням його прав іпотекодержателя щодо квартири, а також вимоги про надання йому права на оформлення квартири АДРЕСА_1 у особисту власність згідно умов договору іпотеки від 23 грудня 2011 року та змін до нього, який було зареєстровано у реєстрі за № 3050 та зміни до нього за № 2790, - не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від задоволених позовних вимог. Крім того оформити право на іпотечне майно можливо в позасудовому порядку після зняття арешту.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що позов та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 803,30 грн. (551,21+606,33+2 645,76 грн.)

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 376 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зняти арешт з нерухомого майна, а саме: з квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , та знаходиться в іпотеці у ОСОБА_1 , обмеження на передачу якої у власність іншій особі накладені постановою №48605015 від 02.09.2015 року та постановою №48915709 від 02.10.2015 року Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень відповідні записи про зняття арештів з квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 803,30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 06.06.2019 року.