Справа № 462/8526/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/1242/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Курій Н.М.

суддів - Шандри М.М., Шеремети Н.О.,

за секретаря - Матяш С.І.

з участю ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій посадових осіб Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції та Державного підприємства «Львівські авіалінії» та зобов`язання виконати рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою у якій, з урахуванням уточнених вимог від 07 листопада 2016 року, просив:

визнати неправомірними дії посадових осіб боржника - Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» і Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, які виявилися у невиконанні рішення суду відповідно до ст.124 Конституції України, ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень;

скасувати постанову від 30 вересня 2015 року про закінчення виконавчого провадження ВП №48331832;

зобов`язати посадових осіб суб`єктів оскарження (боржника - Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» і Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції) виконати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року у спосіб визначений п.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (т.1 а.с.70; т.2 а.с.42).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій посадових осіб Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції та Державного підприємства «Львівські авіалінії» та зобов`язання виконати рішення суду.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року оскаржив заявник ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 посилається на те, що оскаржена ухвала є незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду матеріалам та фактичним обставинам справи. Посилається на приписи ст. 129-1 Конституції України, ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практику Європейського суду з прав людини.

ОСОБА_3 зазначає, що 04 червня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова ухвалив рішення про стягнення з Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з урахуванням індексації та компенсації в сумі 1583279, 32 грн. та 10000 грн. моральної шкоди. Рішення набрало законної сили 21 липня 2015 року. 29 липня 2015 року судом видано виконавчий лист. 05 серпня 2015 року Залізничним ВДВС Львівського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №48331832, а 30 вересня 2015 року про закінчення цього виконавчого провадження.

Скаржник вважає, що оскільки боржником є державне підприємство, рішення повинно виконуватися відповідно до п.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

ОСОБА_3 просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року скасувати та вирішити питання по суті.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та представник Вільної професійної спілки інженерно-технічних працівників ДАП «Львівські авіалінії» - ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали.

Залізничний ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області подав клопотання про відкладення розгляду справи, однак доказів поважності причин відкладення не надав, а тому апеляційний суд, відхиливши зазначене клопотання, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності представника Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких підстав.

Із матеріалів справи встановлено, що заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року стягнуто з Державного авіапідприємства «Львівській авіалінії» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку з урахуванням індексації та компенсації в сумі 1 583 279,32 гривень та 10 000 гривень моральної шкоди (т.1 а.с.59).

Рішення набрало законної сили 21 липня 2015 року.

29 липня 2015 року Залізничним районним судом м. Львова видано виконавчий лист №462/8526/14-ц про стягнення з Державного авіапідприємства «Львівській авіалінії» на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 1 583 279,32 гривень та 10 000 гривень моральної шкоди (т.1 а.с.165).

05 серпня 2015 року Залізничним відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №48331832 щодо виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року про стягнення з Державного авіапідприємства «Львівській авіалінії» на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 1 593 279,32 гривень (т.1 а.с.107 зворот).

При здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №462/8526/14-ц, виданого 29 липня 2015 року про стягнення з Державного авіапідприємства «Львівській авіалінії» на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 1 593 279,32 гривень старшим державним виконавцем Гудковською Н.С . встановлено, що 03 листопада 2011 року Міністерством інфраструктури України прийнято рішення про припинення шляхом ліквідації державного підприємства «Львівські Авіалінії» (наказ №496 від 03 листопада 2011 року), оскільки останній є його учасником.

Державне підприємство «Львівські Авіалінії» з 14 листопада 2011 року перебуває у стані припинення юридичної особи шляхом ліквідації, про що відображено у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Оголошення про початок процедури ліквідації надруковано в газеті «Голос України» №217 від 18 листопада 2011 року.

Ліквідатором ДАП «Львівські Авіалінії» призначено ОСОБА_6

Міністерством інфраструктури України відповідно до наказу №17 від 15 січня 2014 року внесено зміни до наказу від 03 листопада 2011 року №469, в якому абзац перший пункту 2 наказу Міністерства інфраструктури України від 03 листопада 2011 року №496 «Про припинення шляхом ліквідації ДАП «Львівські авіалінії» викласти у наступній редакції: ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) - голова ліквідаційної комісії».

Наказом Міністерства інфраструктури України №60 від 16 лютого 2015 року на посаду голови ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії» призначено ОСОБА_5

30 вересня 2015 року старшим державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Гудковською Н.С. відповідно до п.7 ч.1 ст.49, статті 50, п.2 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ (виконавчий лист №462/8526/14-ц, виданий 29 липня 2015 року про стягнення з Державного авіапідприємства «Львівській авіалінії» на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 1 593 279,32 гривень) надіслано ліквідаційній комісії ДАП «Львівські авіалінії» за адресою: м. Львів Аеропорт ЦА для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

ОСОБА_3 звернувся зі скаргою на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, оскільки вважає, що боржником є державне підприємство, а тому рішення повинно виконуватися відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення суду повинно виконуватись у загальному порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» і підстави виконання його у спосіб, визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» відсутні, а відтак дії ВДВС Залізничного району ЛМУЮ, є правомірними і права скаржника не порушені.

Крім цього, суд зазначив, що відсутні правові підстави для визнання неправомірними дій посадових осіб боржника ДАП «Львівські авіалінії» на підставі Розділу VII /ст.ст.383-389/ ЦПК України, оскільки в порядку передбаченому зазначеними статтями ЦПК України, можуть бути оскаржені лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, до яких ні ДАП «Львівські авіалінії», ні голова ліквідаційної комісії зазначеного підприємства не відноситься.

Колегія суддів апеляційного суду частково не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв`язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Переглядаючи вказану справу Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не врахували, що згідно пункту 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженої постанови) виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

У цій справі боржником є державне підприємство, яке перебуває в процесі ліквідації.

Згідно п.7 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

Тлумачення пункту 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженої постанови) свідчить, що виконавче провадження підлягає закінченню при визнанні боржника банкрутом, а не здійснення процедури ліквідації юридичної особи.

З урахуванням наведених норм права та обставин справи апеляційний суд дійшов висновку, що дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції належить визнати неправомірними та скасувати постанову Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 30 вересня 2019 року ВП №48331832 про закінчення виконавчого провадження.

Крім того, Верховний Суд у постанові зазначає, що апеляційний суд не врахував обставини справи та дійшов передчасного висновку про безпідставність скарги в частині порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Так, в постанові Верховного суду зазначено, що суди попередніх інстанцій виходили з того, що виконавче провадження № 48331832 стосується виконання судового рішення від 14 червня 2015 року, яке набрало законної сили 21 липня 2015 року, а тому це рішення не підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», і його необхідно виконувати в загальному порядку - відповідно до Закону № 606-XIV, оскільки згідно з Порядком погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440, пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (30 вересня 2015 року), виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є державне підприємство, примусова реалізація майна якого забороняється відповідно до законодавства, які видані або ухвалені до 01 січня 2013 року, подаються до органів державної виконавчої служби для здійснення їх обліку, інвентаризації та подальшої передачі органам, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів для погашення заборгованості.

Суди не взяли до уваги, що при виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних підприємств гарантом виконання таких рішень виступає держава Україна. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» регулює ті випадки, коли здійснюється стягнення з державних органів, установ та підприємств, а тому є спеціальним і його норми мають пріоритет у випадку не врегулювання будь-яких питань з виконання таких судових рішень.

Відповідно до ч.1-3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в редакції, чинній на час винесення оскарженої постанови державного виконавця, виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Закону № 606-XIV, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Протягом де сяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Основними умовами для застосування Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є відкрите виконавче провадження та невиконання судового рішення протягом шести місяців, однак суд не звернув уваги на вказані вище норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у частині першій статті 2 передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною першою статті 3 названого Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Основними умовами для застосування Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є відкрите виконавче провадження та невиконання судового рішення протягом шести місяців (стаття 4 цього Закону)

Європейський суд з прав людини вказав, що на даний момент рішення суду, винесене на користь заявника, залишається повністю не виконаним. Враховуючи встановлену відповідальність держави за боргами перед заявником у цій справі, період невиконання не повинен обмежуватися лише стадією виконання, а має включати період повернення боргу в ході ліквідаційної процедури (CHERNOBRYVKO v. UKRAINE, № 11324/02, § 25, ЄСПЛ, від 04 жовтня 2005 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Так, у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року) (далі - справа Іванов), ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу та вказав, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.

Рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі Іванов. У цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов`язково покладатиметься на національні органи влади.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів доходить висновку про підставність вимог ОСОБА_3 про зобов`язання Залізничного відділу ДВС Львівського МУЮ вжити заходів для виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року, з урахуванням Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відсутності правових підстав для визнання неправомірними дій посадових осіб боржника ДАП «Львівські авіалінії».

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом випадках на приватних виконавців.

Так, статтею 447 ЦПК України передбачено право на звернення із скаргою до суду сторони виконавчого провадження, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З наведеного вбачається, що сторона виконавчого провадженя наділена правом на оскарження під час виконання судового рішення, лише дій або бездіяльності державного виконавця, чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, а посадові особи боржника ДАП «Львівські авіалінії» до них не відносяться.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Керуючись п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року скасувати частково та постановити у відповідній частині нове судове рішення.

Визнати неправомірними дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції.

Скасувати постанову Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 30 вересня 2015 року ВП №48331832 про закінчення виконавчого провадження.

Зобов`язати Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції вжити заходів для виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року, з урахуванням Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

У решті ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.

Головуючий Н.М. Курій

Судді: М.М. Шандра

Н.О. Шеремета