Справа № 463/3406/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/990/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Струс Л.Б.

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Леньо С.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ частки у майні, стягнення грошової компенсації, -

в с т а н о в и л а:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог просив ухвалити рішення, яким виділити частку майна, що є у спільній сумісній власності, а саме горища будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів на його користь грошову компенсацію 142 292 грн. 00 коп. вартості Ѕ частки горища.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 17.12.2008 р. Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради видала розпорядження № 1230, яким надала дозвіл на проведення реконструкції горища під мансардні приміщення квартири АДРЕСА_2 квартири АДРЕСА_3 в цьому будинку є позивач, а співвласниками квартири АДРЕСА_4 - відповідачі. Згадане вище розпорядження сім`єю позивача оскаржено в судовому порядку, проте ухвалою Вищого адміністративного суду України рішення судів першої інстанції скасовано, а провадження у справі закрито, оскільки спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Разом з тим, п. 2 цього розпорядження дозволено здійснити реконструкцію горища під мансардні приміщення квартири відповідачів з наступним покладенням на відповідачів обов`язку погодити реконструкцію з власниками квартири АДРЕСА_3 (п. 3.1 розпорядження). Замість того, щоб узгодити таку реконструкцію відповідачі звернулись до суду з позовом про скасування п. п. 3.1, 3.4, однак в задоволенні такого позову їм було відмовлено. Горище, яке реконструйовано під мансарду є спільним приміщенням співвласників будинку, однак внаслідок дій відповідача позивач та його сім`я позбавлені можливості користуватись таким приміщенням. Згідно вимог чинного законодавства, якщо виділ частки в натурі є неможливим, то співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації. Відповідно до проведеної експертизи, вартість горища становить 284 584 грн. 13 коп. і тому, половину вартості цього горища, що становить 142 292 грн. просив стягнути з відповідача.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 25.09.2018 року у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що із змісту постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2013 року випливає, що власники кв. АДРЕСА_3 та кв . АДРЕСА_2 володіють горищем на праві спільної сумісної власності. Власники кв. АДРЕСА_4 (відповідачі) зобов`язані узгодити проектну документацію з власниками кв. АДРЕСА_3 і після цього отримати відповідні дозволи на виконання робіт. Тобто п. 3.1 та п. 3.4 розпорядження Львівської міської ради № 1230 від 17.12.2008 року є законними. Думка суду про те, що дане розпорядження у встановленому порядку не скасоване і тому немає підстав вважати, що відповідачі допустили порушення прав позивача є незаконними і необґрунтованим.

Посилання суду на неможливість виділення частки майна в натурі для задоволення позовних вимог є неналежним. Відповідно до вимог ст. 364 ЦК України, якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Отже, право на стягнення з відповідачів вартості половини горища підтверджується статтями ЦК України. Вартість горища на час проведення експертизи становить 284 584 грн. 13 коп. тобто, на дуку апелянта, є заниженою і з такою він не погоджується. Стосовно думки експерта, що горище до реконструкції було аварійне, вважає, що такий висновок неправильний, оскільки експерт мав зазначити вартість горища лише на час проведення експертизи.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Правом на відзив відповідачі не скористались.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру (а.с. 11 т. 1), позивачу, а також ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_6 .

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру від 15.06.2010 р. (а.с. 60 т. 1), відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_4 цьому ж будинку. Вказане свідоцтво видано на підставі наказу управління комунальної власності від 15.06.2010 р. № 961-Ж-Л.

Згідно розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1230 від 17.12.2008 р. (а.с. 4 т. 1), співвласникам квартири АДРЕСА_2 надано дозвіл здійснити реконструкцію горища під мансардні приміщення квартири АДРЕСА_2 у зв`язку з аварійним станом даху згідно з поданою проектною та технічною документацією. Після реконструкції загальна площа квартири становитиме 165 кв.м.

Цим же розпорядженням зобов`язано відповідачів:

- впродовж трьох місяців з дня прийняття розпорядження погодити реконструкцію із співвласниками будинку та отримати в управлінні архітектури департаменту містобудування вихідні дані на проектування;

- впродовж шести місяців з дня прийняття розпорядження через спеціалізовану ліцензовану проектну організацію виготовити проектну документацію на реконструкцію квартири, в якій передбачити приведення конструкції даху до нормального технічного стану та влаштування монолітного залізобетонного поясу по периметру споруди згідно з висновками ПП ОСОБА_9 , погодити її з органами санітарного і пожежного нагляду та подати на розгляд в управління архітектури департаменту містобудування. Погодити доступ для обслуговування існуючих димовентканалів;

- дозвіл на проведення будівельних робіт отримати в інспекції Держаргбудконтролю у Львівській області;

- ознайомити мешканців будинку з проектом організації робіт;

- здійснити реконструкції квартири та здати в експлуатацію впродовж двох років з дня погодження проектної документації;

- ремонт даху здійснити за власні кошти.

Вказане розпорядження в цілому оскаржувалось в судовому порядку співвласниками квартири АДРЕСА_6 , в тому числі позивачем, проте ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.01.2016 р. (а.с. 6-8 т. 1) провадження у справі закрито та роз`яснено сторонам, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в цій ухвалі, рішення органу місцевого самоврядування, яке оскаржується, за своєю правовою природою є не нормативно-правовим актом, воно є актом індивідуальної дії одноразового застосування, за приписами якого виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією суб`єктами цих правовідносин певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Цей акт вичерпав свою дію фактом його виконання. На час розгляду справи вказане розпорядження не скасовано та за правилами цивільного судочинства не оскаржувалось.

Крім того, вказане розпорядження в частині п. 3.1, яким зобов`язано відповідачів впродовж трьох місяців з дня прийняття розпорядження погодити реконструкцію із співвласниками будинку та отримати в управлінні архітектури департаменту містобудування вихідні дані на проектування, а також в частині п. 3.4, яким зобов`язано відповідачів ознайомити мешканців будинку з проектом організації робіт, оскаржувалось відповідачами, проте постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2013 р., яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.09.2014 р. (а.с. 9-10 т. 1) в задоволенні позову відмовлено.

Таким чином, реконструкція квартири відбулась на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 17.12.2008 р., яке не є предметом оскарження у даній справі і яке у встановленому законом порядку не скасоване. Метою проведення реконструкції був аварійний стан даху будинку.

Горищем, яким було спірне приміщення до реконструкції, згідно ДБН В. 2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», є простір між поверхнею покриття (даху), зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху.

Поверхом мансардним (мансарда), яким стало спірне приміщення після реконструкції, згідно ДБН В. 2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», є поверх у горищному просторі, фасад якого повністю або частково утворений поверхнею (поверхнями) похилої чи ламаної покрівлі.

Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову відповідачів Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі звернув увагу на те, що згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надання дозволу на спорудження об`єктів містобудування незалежно від форм власності віднесено до власних повноважень виконавчих комітетів місцевих рад.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій, урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Крім того, відповідно до пункту 1.18 рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради «Про порядок проведення переобладнання горищ під мансардні поверхи або надбудов у житлових будинках на території міста Львова з метою ремонту дахів та розширення житлового фонду» № 442 від 06 липня 2007 року, замовник зобов`язаний ознайомити мешканців будинку, де заплановано проведення ремонтно-будівельних робіт, з проектом організації цих робіт. Розпочати виконання будівельних робіт можна лише у випадку погодження проекту реконструкції з усіма співвласниками квартир у будинку.

Разом з цим, згідно із рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до ст. 382 ЦК України власникам квартир у багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Статтею 383 ЦК України встановлено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни в квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року встановлено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження та з урахуванням інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку.

Отже, позивачі та інші співвласники квартир у житловому будинку АДРЕСА_1 є співвласниками всіх допоміжних приміщень в ньому, в тому числі і горища.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, яким позивачів (відповідачів у даній справі) зобов`язано погодити реконструкції горища під мансардні приміщення із співвласниками будинку та ознайомити мешканців будинку з проектом організації робіт є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Питання виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності врегульовано у ст. 370 ЦК України, згідно якої виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. При цьому ч. 4 ст. 364 ЦК України передбачено укладання між співвласниками договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, який укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватися на підставі укладеного між усіма співвласниками договору.

За положеннями ч. ч. 3 - 5 ст. 357 ЦК України, яка регулює визначення часток у праві спільної часткової власності, встановлено, що: співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому співвласники будинку договір про виділ в натурі частки з нерухомого спільного майна між собою не укладали. Письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на таке майно не оформлялось.

Законом, а саме ч. 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено заборону на виділ частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Зокрема, спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно висновку оціночно-будівельної експертизи (а.с. 250 - 253 т. 1), вартість мансардного поверху квартири АДРЕСА_2 станом на квітень 2010 р. становила 99 821 грн. 45 коп., а станом на час проведення експертизи - 284 584 грн. 13 коп. При цьому, як зазначено в дослідницькій частині цього висновку, горище до реконструкції перебувало в аварійному стані, непридатному до нормальної експлуатації і у зв`язку з цим, таке горище фактично не має вартості. Об`єктом оцінки є мансарда і для її оцінки експертом використано витратний підхід (метод визначення витрат необхідних на будівництво об`єкта), який базується на визначені суми витрат на відтворення або заміщення об`єкта нерухомості на дату оцінки з подальшим її коригуванням на суму його зносу та знецінення. Саме ж горище, яким воно було до реконструкції, згідно висновку експерта оцінці не підлягає.

Як встановлено судом, витрати пов`язані з реконструкцією несли відповідачі, тоді як позивач фінансової участі в такому не приймав.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає положенням ст. 16 ЦК України, не є ефективним в розумінні вимог ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та крім цього, призведе до порушення прав відповідачів, які здійснили реконструкцію у встановлений законом спосіб в межах простору горища будинку.

Виходячи з предмета і підстав позову, позивач, у зв`язку з встановленою законом забороною на виділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності, по суті просив стягнути грошові кошти, які є вартістю будівельно-монтажних робіт, і які не можуть вважатись компенсацією частки у спільній сумісній власності.

Суд першої інстанції вірно встановив, що посилання позивачів на невідповідність та незаконність дій відповідача не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що захист прав позивача можливий виключно у випадку, якщо буде доведено, що реконструкція, в тому числі процедура надання дозволу, проведені з порушенням вимог чинного законодавства і такі обставини потягнули за собою порушення прав та інтересів позивача.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено наявності передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2019 року слід залишити без змін.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 03 червня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 36-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Струс Л.Б.