КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/5469/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Кушнір С.І.

Унікальний №760/12366/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України (далі - Концерн «Військторгсервіс» МОУ) про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, просив, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, визначити та стягнути з відповідача суму середньої заробітної плати за затримку остаточного розрахунку при звільненні позивача 19 травня 2014 року за період з 13 травня 2016 року по 03 жовтня 2018 року у сумі 143 813,91 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що 20 травня 2013 року його було прийнято на роботу до Концерну «Військторгсервіс» МО України на посаду начальника Служби безпеки.

29 жовтня 2013 року він був повідомлений про звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (у зв`язку із втратою довіри).

Вказані дії керівництва мали незаконний характер, оскільки він не був посадовою особою, яка безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, що передбачено ч. 2 ст. 41 КЗпП України.

Тому з метою захисту свого майнового права та інтересу, він звернувся з позовом до Солом`янського районного суду м. Києва.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2014 року його було негайно поновлено на посаді та стягнуто з відповідача 32 892,33 грн. в якості виплати компенсації за вимушений прогул.

За рішенням суду його було поновлено на посаді та виплачено призначені грошові кошти.

19 травня 2014 року він звільнився за згодою сторін, однак при звільненні не було проведено повного розрахунку. Зокрема, не було виплачено грошову компенсацію за період знаходження на лікарняному у сумі 2 314,43 грн. В зв`язку з чим, він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року його позов було частково задоволено, стягнуто з відповідача 2 314,43 грн. за листками непрацездатності та 120 525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року було скасовано, та у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного суду України від 30 січня 2018 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року було скасовано та залишено в силі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року в частині стягнення грошових коштів: 2 314,43 грн. за листками непрацездатності та 120 525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Грошові кошти за листками непрацездатності в розмірі 2 314,43 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 120 525,18 грн. було виплачені відповідачем в добровільному порядку на підставі його заяви від 14 березня 2018 року.

Водночас, свої зобов`язання по виплаті середньоденної заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні - по день фактичного розрахунку, тобто з 13 травня 2016 року по теперішній час, відповідачем не виконано.

Станом на 03 жовтня 2018 року час затримки виплати належних позивачу сум при розрахунку відповідно до рішення суду від 13 травня 2016 року становить 599 робочих днів.

Встановлений судом середньоденний заробіток складає 240,09 грн., а тому сума грошових вимог складає 143 813,91 грн., які позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 січня 2019 року позов було задоволено частково, стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» МОУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 14 травня 2016 року по 14 березня 2018 року в сумі 109 721,13 грн.; стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» МОУ в дохід держави судовий збір в сумі 1 097,21 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Концерн «Військторгсервіс» МОУ, 20 лютого 2019 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість,неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи,неправильне та неповне дослідження доказів, що призвело до невідповідності висновків обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, що постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року було скасовано та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, а тому правових підстав для здійснення будь-яких виплат на його користь у відповідача не було.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року було скасовано Верховним Судом лише 30 січня 2018 року. З метою виконання Постаногви Верховного Суду Концерн направив позивачу повідомлення про необхідність звернення з заявою із зазначенням банківських реквізитів для перерахунку коштів.

Позивач звернувся до апелянта з відповідною заявою 14 березня 2018 року.

В той же день належні ОСОБА_1 кошти було виплачено.

Уповноважений представник апелянта наголошував під час розгляду справи в суді першої інстанції, що жодних правових підстав для здійснення будь-яких нарахувань на ім`я позивача у Концерну не було, оскільки факт існування заборгованості не було підтверджено, а тому стягнення середнього заробітку за цей період є неправомірним.

Висновки суду першої інстанції щодо можливості застосувати до спірних правовідносин положення ст.117 КзпП України є помилковими, оскільки питання про відповідальність апелянта як роботодавця вже було вирішено в судовому порядку та підстав для її повторного застосування немає.

Подання Концерном апеляційної та/або касаційної скарги є його правом гарантованим ст.55 Конституції України та не може бути обмежене обов`язком по сплаті працівнику суми середнього заробітку за кожен місяць такого оскарження. На особу не може бути покладена відповідальність за правомірне діяння.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції зазначив, про те, що невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в законі, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суд першої інстанції відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 20 травня 2013 року працював у Концерні «Військторгсервіс» МО України на посаді начальника Служби безпеки.

29 жовтня 2013 року він був повідомлений про звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (у зв`язку із втратою довіри).

16 травня 2014 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва його було поновлено на посаді та з відповідача було стягнуто компенсацію за вимушений прогул.

19 травня 2014 року позивач звільнився за згодою сторін, однак при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року було частково задоволено позов до Концерну «Військторгсервіс» МО України та вирішено стягнути 2 314,43 грн. за листками непрацездатності та 120 525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року було скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного суду України від 30 січня 2018 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року було скасовано, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року в частині стягнення грошових коштів: 2 314,43 грн. за листками непрацездатності та 120 525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено в силі.

Судом встановлено, що відповідач не здійснив виплати позивачу середньоденної заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ч. 11 ст. 117 КЗпП України роботодавця зобов`язаний провести виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за умови невиплати з його вини у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі отриманої заяви позивача 14 березня 2018 року № 698Ю про виплату грошей за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року та Постанови Верховного суду України від 30 січня 2018 року, Концерн «Військторгсервіс» Міністерства оборони України 14 березня 2018 року здійснив виплату.

Але враховуючи те, що відповідач здійснив виплату тільки на підставі звернення позивача із заявою, а не самостійно, то вимоги позивача щодо стягнення середньої заробітної плати за затримку остаточного розрахунку при звільненні за період з 13 травня 2016 року (з моменту винесення рішення судом) по теперішній час є обґрунтованими.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта, щодо обґрунтування не своєчасної виплати коштів позивачу, оскільки з дня набрання законної сили рішенням суду відповідач повинен був терміново здійснити зазначену виплату.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» без задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 червня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль