АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/882/19Головуючий у 1-й інстанції Дудніченко В.М. Доповідач в апеляційній інстанції Фетісова Т.Л.
Категорія: 310000000
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач Фетісова Т.Л.

судді Пономаренко В.В., Сіренко Ю.В.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач (скаржник) - ОСОБА_2 ,

третя особа - Звенигородська міська рада Черкаської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22.03.2019 (ухвалене о 14 год. 03 хв. у залі судових засідань Звенигородського районного суду, повний текст складено 28.03.2019, суддя в суді першої інстанції Дудніченко В.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Звенигородська міська рада Черкаської області, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася 19.11.2018 до суду з вищевказаним позовом, яким просила встановити факт, що вона та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 13.10.2004 по ІНФОРМАЦІЯ_5, вказуючи на те, що її дівоче прізвище ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила сина ОСОБА_5 НОМЕР_1 уклала шлюб з ОСОБА_6 та взяла прізвище чоловіка ОСОБА_6 . Від вказаного шлюбу у них з чоловіком народилося двоє дітей: син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і дочка - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проживали вони в будинку чоловіка по АДРЕСА_1 . Спільне життя з ОСОБА_6 не склалося і шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач залишила прізвище « ОСОБА_6 ».

Ще до розірвання шлюбу з ОСОБА_6 , в кінці травня 2004 року вона з дітьми перейшла проживати на квартиру по АДРЕСА_2 , а зареєстрована була за адресою попереднього місця проживання по АДРЕСА_1 .

Навесні 2004 року позивач познайомилась із ОСОБА_3 , деякий час вони регулярно спілкувались, а на початку червня 2004 року, почали проживати однією сім`єю разом з її трьома дітьми. У ОСОБА_3 була квартира АДРЕСА_3 , де він був зареєстрований, але там не було ремонту і були відсутні умови для проживання. Тому вони були змушені винаймати житло в АДРЕСА_2 .

21.07.2006 позивач та ОСОБА_3 за спільні кошти придбали будинок АДРЕСА_4 , про що 21.07.2006 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Цвєтковою Н.В.

Зробивши у придбаному будинку за спільні кошти ремонт, з 24.08.2006 вона, ОСОБА_3 та троє її дітей стали там проживати. Вона зареєструвалася за новою адресою в придбаному будинку, а в ОСОБА_3 так і залишилася реєстрація, яка була до цього - у квартирі АДРЕСА_3 .

За весь час спільного проживання вони мешкали разом, вели спільне господарство, фактично користувалися правами та виконували обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, і вели спільне господарство. Піклувались один про одного, мали спільний бюджет, купували майно для спільного користування, поліпшували умови проживання та побуту, несли спільні витрати на добудову частини придбаного будинку, утримання житла та його ремонт, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Позивач та ОСОБА_3 разом відпочивали, відвідували родичів і знайомих та приймали їх у себе. Сусіди, родичі та знайомі бачили, що вони жили як одна сім`я. Під час спільного проживання ніхто з них, починаючи з 13.10.2004, в зареєстрованому шлюбі не перебували. Реєструвати шлюб вони не поспішали, оскільки у цьому не було необхідності та нагальної потреби. На майбутнє планували укласти шлюб, але не встигли цього зробити.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 раптово помер у віці 56 років. Після його смерті приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою-Скляр Н.М. заведено спадкову справу. Станом на 19.11.2018 заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 подано позивачем та відповідачем ОСОБА_2

Встановлення факту проживання однією сім`єю із померлим ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу позивачу необхідне для прийняття ним спадщини.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 22.03.2019 позов задоволено. Суд керувався тим, що позивач довела, що вона з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без укладення шлюбу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 26.04.2019 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позову у справі. Скаржник зазначає, що дана справа мала розглядатися в порядку окремого провадження, а не позовного; скаржник не оспорює факту проживання позивача з її сином однією сім`єю без укладення шлюбу; суд безпідставно стягнув зі скаржника судові витрати позивача у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просила суд її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін , оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач у цій справі стверджує про факт проживання нею з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , однією сім`єю як чоловіка і жінки без укладення шлюбу. Встановлення цього факту потрібне позивачу для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 .

Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_3 - свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.07.2006 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , як продавці, продали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (позивач у цій справі), як покупцям, житловий будинок АДРЕСА_4 .

Відповідно до довідки №451/02-14 від 19.11.2018 заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 подано ОСОБА_1 (позивачем) та матір`ю спадкодавця ОСОБА_2 (відповідач).

Згідно актів від 16.10.2018, складених депутатом Звенигородської міської ради Черкаської області ОСОБА_13 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2004 року та по день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.31-32).

Вказані обставини також підтверджено показаннями свідків.

При вирішенні спору у справі в порядку позовного провадження, порушеного за позовною заявою ОСОБА_1 , суд першої інстанції, встановивши відсутність у справі спору про право між сторонами, керувався нормами ст. 256 ЦПК України у редакції станом на 03.08.2017 (а не станом на момент вирішення справи 22.03.2019), яка регламентує розгляд справ окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а не нормами процесуального права, що встановлюють порядок вирішення цивільних справ за позовними заявами.

При цьому апеляційний суд враховує, що нормами ч.7 ст.294 ЦПК України, яка передбачає розгляд справ окремого провадження, передбачено, що при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Однак у даній справі в оскарженому рішенні суд стягнув із відповідача на користь позивача 704,80 грн. судового збору та 9000,00 грн. витрат на правову допомогу, чим також порушив вищевказану норму процесуального законодавства.

Отже судом першої інтонації при вирішені даної справи по суті було порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Вирішуючи заявлені у позові ОСОБА_1 вимоги до ОСОБА_2 по суті, апеляцйний суд виходить з наступного.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно до чинного цивільно- процесуального закону України під спором про право у позовному провадженні розуміють заявлену до суду вимогу особи, яка вважає, що її права, свободи або інтереси були порушені, не визнані або оспорені, про захист таких прав, свобод або інтересів.

У справах же окремого провадження підлягають встановленню факти, які повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» такі справи розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права та обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Отже, таким критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження судова практика визначає саму можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має юридичне значення, оскільки згідно ст.74 СК України якщо чоловік і жінка проживають однією сім`єю, однак не перебувають у шлюбі між собою, майно, нажите ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

У даній справі позивач, звертаючись до суду з вищевказаним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу і просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 . У своїй заяві позивач вказала, що встановлення цього факту їй необхідно для спадкування майна після померлого ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи, у спадкодавця є мати ОСОБА_2 , яка відповідно до ст.1261 ЦК України має право на отримання спадщини після смерті її сина - ОСОБА_3 та прийняла її у встановленому порядку як спадкоємець першої черги.

Отже, позивач не має права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки є спадкоємці попередньої черги, які прийняли спадщину - мати спадкодавця, а отже, встановлення факту проживання однією сім`єю не матиме для позивача юридичного значення за наявності спадкоємця першої черги, який належним чином прийняв спадщину.

При цьому питання про зміну черговості у спадкування позивачка ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 1259 ЦК України перед судом не ставила, як і інших вимог матеріального характеру.

Твердження позивачки та її представника про те, що у разі задоволення судом її вимог про встановлення факту її проживання однією сім`єю з померлим без шлюбу вона автоматично стає спадкоємцем першої черги за законом та спадкує майно разом з відповідачкою, взагалі не ґрунтуються на вимогах закону.

На підставі статей 12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, мас право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зазначені положення законодавства кореспондуються також із розясненнями, наданими Пленумом ВСУ судам України у п.2 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

З вищевикладеного вбачається, що право на позов має та особа, права, свободи або інтереси якої порушені.

Зважаючи на вищевикладене та дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, врахувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку щодо необхідності відмови в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у неї порушених прав, свобод або інтересів за захистом яких вона звернулася з вищевказаним позовом.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22.03.2019 у даній справі слід скасувати у зв`язку з порушенням судом норм процесуального права - вимог Розділу ІV ЦПК України, та неправильним застосуванням норм матеріального права -ст.1258 ЦК України, та прийняти постанову про відмову у задоволенні вимог у справі за їх безпідставністю.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід віднести на рахунок держави, оскільки скаржника звільнено від сплати судового збору згідно положень п.9 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» як інваліда ІІ групи.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - задовольнити.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22.03.2019 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Звенигородська міська рада Черкаської області, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - скасувати.

Вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - залишити без задоволення.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді віднести на рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 06.06.2019.

Суддя-доповідач

Судді