Справа № 504/1499/17
Провадження № 2/504/977/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2019 року смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря - Мельниковій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, смт. Доброслав, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, який у грудні 2017 року уточнив, і в остаточній редакції позову просив суд визнати недійсним кредитний договір № 05/07/2007/840-К/357 від 03 червня 2007 року укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 , вирішити питання судових витрат.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне:

03.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 05/07/2007/840-К/357, відповідно до умов якого останньому надано споживчий кредит в розмірі 26000 доларів США, з датою остаточного повернення до 30.06.2019 року включно, із сплатою відсотків за користування кредитом 14,49 % річних.

Заявник вважає, що вказаний кредитний договір є недійсним з моменту його укладення, оскільки він не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ЦК України, і цей договір порушує права позивача, як споживача фінансових послуг.

Заявник вказує, що вказаний кредитний договір є укладеним лише 03.07.2007 року, оскільки саме в цей день ОСОБА_2 отримав грошові кошти ьв сумі 26000 доларів США.

Даний кредитний договір мав би містити детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (позичальника), та мав би містити дату видачі кредиту, однак, у порушення п.п. 2,3 абзацу третього частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», як на думку заявника, вказаний кредитний договір таких відомостей не містить.

На думку позивача, умови вказаного кредитного договору порушують принцип рівності сторін договору, зокрема, умовами договору передбачена відповідальність позичальника, проте відповідальність банку не передбачена (не вказана).

Позивач вказує, що на порушення вимог, визначених п.п. 3.1, 3.2, 3.3 Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» у змісті цього кредитного договору банк не зазначив детальний розпис загальної вартості кредиту, зокрема, сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначив її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Кредитний договір взагалі не містить графіку платежів.Позивач зазначає, що банк при укладенні даного кредитного договору не повідомив позивача про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, не повідомив прзивача про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Крім того, позивач посилається на те, що все вищевказане є нечесною підприємницько. Практикою, що є підставою для визнання цього договору недійсним.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 травня 2017 року ( Литвинюк А.В. ) відкрито провадження у справі.

Справа у зв`язку із декретною відпусткою судді Литвинюк А .В. перерозподілена у відповідності до приписів ст. 11-1 ЦПК України судді Барвенку В.К.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Барвенко В.К.) від 25.10.2017 року справу прийнято до свого провадження.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 22.02.2018 року призначено підготовче засідання по даній справі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.07.2018 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

Представник відповідача у березні 2018 року надав свій відзив на позовну заяву, яким заперечував проти задоволення позову.Представник відповідача подав письмову заяву від 17.12.2018 року про розгляд справи у свою відсутність.

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав заяву від 25.01.2019 року про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримав.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що 03.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 05/07/2007/840-К/357, відповідно до умов якого останньому надано споживчий кредит в розмірі 26000 доларів США, з датою остаточного повернення до 30.06.2019 року включно, із сплатою відсотків за користування кредитом 14,49 % річних.

Метою даного кредитного договору є спожівчі цілі (п.1.2 договору).

Відповідно до умов п.1.3.1 Договору плата за управління кредитом сплачується Позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розхрахунку 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за Кредитом (без урахування розміру процентів, які позичальник повинен сплатити Банку), зазначеним у п. 1.1. цього договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого Позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких Позичальник користувався кредитом.

Відповідно до умов п. 1.4 договору, банк надає Позичальнику кредит строком на 120 місяців.

Відповідно до умов п. 1.5. договору надання кредиту відбувається лише за умови надання Позичальником відповідного забезпечення виконання своїх зобов`язань по цьому договору, а саме, нерухомого майна квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , застрахованого акредитованою ВАТ КБ «Надра» страховою компанією, де вигодонабувачем за договором страхування є ВАТ КБ «Надра». Позичальник має право надати в банк копію договору страхування (страхового полісу) та копію документу, що засвідчує оплату страхового внеску.

Відповідно до умов п. 3.1, п. 3.2. договору надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки Позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у валюті України - гривнях/іноземній валюті - Доларах США /Євро, або перерахуванням коштів, якщо вони надані у валюті України - гривнях, за реквізитами, вказаними Позичальником письмово, після укладення договору застави. Моментом (днем) надання кредиту вважається день фактичного перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку Позичальника в повній або частковій сумі кредиту. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у період (28-29-30-31/360) при розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Детальний аналіз змісту розділу 5 цього кредитного договору дозволяє суду дійти до висновку, що договором передбачена відповідальність позичальника.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором кредиту, регулюються положеннями ЦК України про банківьский кредит, позику.

Стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналіз положення статті 18 Закону № 1023-ХІІ, надає суду дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

За змістом положень ст.11 закону «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 13.01.2006), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається в тому числі загальна вартість кредиту для споживача.

Суд вважає, що вимоги ст.11 Закону України № 1023-ХІІ на дату укладення оспорюваного договору не передбачали обов`язку банку надати детальне зазначення сукупної вартості кредиту в окремому документі.

Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168 (набрали чинності 6.06.2007), зобов`язують банки надавати детальну інформацію про сукупну вартість кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто вона необов`язково має бути викладена як окремий документ.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту (п.1.4), розміру процентної ставки (п.1.3.1), порядку її нарахування (п.3.4), переліку, розміру й бази розрахунку неустойки (п.5); періоду внесення платежів, відповідальність за порушення умов договору.

Враховуючи зміст наведених пунктів кредитного договору, ОСОБА_2 з моменту підписання цього договору обізнаний щодо оплатності кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Таким чином, позивач був проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв`язку із чим не можна визнати кредитний договір недійсним у цілому.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 ЦК).

Що стосується доводів недійсності кредитного договору з підстав відсутності зазначення у договорі відповідальності банку суд виходить з того, що відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України № 1023-ХІІ у договорі про надання споживого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови визначені законодавством.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Отже умова про відповідальність сторін не є істотною умовою кредитного договору.

Умова про повернення кредиту детально описана у кредитному договорі, зокрема у п.п. 3.3 договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. ст. 141,142 ЦПК України судові витрати відносяться на рнахунок позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 217,1045 ЦК України, ст. 12, 141, 142, ч.3 ст. 200, 206, 207, 258-260, 352 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.К. Барвенко