ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9696/18 Номер провадження 22-ц/814/1320/19Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 лютого 2019 року (час ухвалення рішення з 14:43 по 15:20; дата виготовлення повного тексту рішення - 05 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування квартирою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким:

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40, 3 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Розподілити спільне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40, 3 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , загальною площею 40, 3 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., виділивши ОСОБА_2 в користування кімнату площею 14,2 кв.м., залишивши в загальному користуванні коридор площею 5,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., кухню площею 5,4 кв.м., балкон 0,8 кв.м.

Вирішити питання судових витрат.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що під час перебування з відповідачем у шлюбі ними було придбана за спільні кошти майно - спірна квартира, оскільки у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо володіння і користування спільним майном, просила задовольнити її позов.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування квартирою задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40, 3 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Розподілено спільне майно подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40, 3 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м.

Визначено порядок користування квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , загальною площею 40, 3 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., шляхом виділення в користування ОСОБА_2 кімнати площею 14,2 кв.м.; коридор площею 5,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., кухню площею 5,4 кв.м., балкон 0,8 кв.м. залишено в загальному користуванні.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суду першої інстанції неправильно оцінив докази, надані ним у заперечення позову, якими достовірно підтверджується, що спірна квартира придбана за його особисті кошти.

Окрім того, стверджується, що рішення суду у частині визначення порядку користування квартирою суперечить нормам ст.71 СК України, ст.364 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, у підтримання правильності висновків суду посилається на доводи позову.

На підставі ч.13 ст.7 та п.6 ч.2 ст.369 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено належними та допустимими доказами, що 20 грудня 2003 року у Полтавському міському відділі РАЦС Полтавського ОУЮ зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 2058.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 03 липня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.14).

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

Згідно договору купівлі-продажу від 20 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Москівцем В.А., реєстровий номер №2455, ОСОБА_1 за згодою дружини придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 25,9 кв.м., загальною площею 40, 3 кв.м. за 198 000 грн. (а.с.26).

Вказаний договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 5061485 від 20.06.2012р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.27-28).

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 вбачається, що загальна площа квартири становить 40, 3 кв.м., житлова площа 25,9 кв.м., складається із кімнати (6) площею 14,2 кв.м., кімнати (5) площею 11,7 кв.м., коридору (1) площею 5,2 кв.м., ванної кімнати (3) площею 2,0 кв.м., вбиральні (2) площею 1,0 кв.м., кухні (4) площею 5,4 кв.м., балкону (к=0,3) 0,8 кв.м. (а.с.29-31).

Згідно Звіту про оцінку майна, виконаного ФОП ОСОБА_13 , ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 10.11.2018 року становить 319 257 грн. (а.с.17-25).

Судом також встановлено, що подружжя за час шлюбу працювало, позивач працювала фізичною особою підприємцем (а.с.77), а також на інших посадах, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.74-76), отримала спадщину у вигляді будинку АДРЕСА_5 та земельної ділянки, які були продані 01.10.2014 року, що слідує із договорів купівлі-продажу (а.с.78-87).

Відповідачу належала ј квартири АДРЕСА_6 (а.с.52), яка 29 травня 2007 року була продана ОСОБА_6 за 26 269 грн. (а.с.55). ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували ОСОБА_9 (мати відповідача) по 1/4 частині житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_7 (а.с.54).

Відповідно до Кредитного договору № 014/0023/74/82524 від 23 травня 2007 року ОСОБА_10 (батько відповідача) отримав у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»» кредит у сумі 19 800 доларів США (а.с.57-59).

В цей же день був оформлений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , згідно якого ОСОБА_10 придбав вказану квартиру за 215 000 грн. (а.с.60).

19 червня 2012 року ОСОБА_9 (мати відповідача) на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала ОСОБА_11 і ОСОБА_12 належну їй Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_7 надвірними будівлями АДРЕСА_9 (а.с.63).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, а тому є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки поділ квартири в натурі є неможливим і сторони у добровільному порядку не можуть дійми згоди щодо спільного майна належним способом захисту порушеного права є встановлення порядку квартирою.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Спірні правовідносини врегульовані нормами глави 8 СК України.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо такий договір виходить за межі побутового.

За змістом наведених норм сімейного права законом встановлена презумпція спільності права власності на майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі, тягар оспорювання цієї презумпції покладається на того з подружжя, який вважає, що майно придбане за його особисті кошти.

Заперечуючи проти позову у частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, відповідач подав суду письмові докази (а.с.52 - 64), за клопотанням його представника у якості свідка допитана ОСОБА_9 (мати відповідача).

Дослідивши наведені докази, апеляційний суду приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України і у відповідності до вимог п.2 ч.4 ст.265 ЦПК України навів обгрунтовані мотиви відхилення цих доказів.

В апеляційній скарзі відповідач повторно перелічив та навів своє бачення переконливості наданих ним доказів, проте ані договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_6 , ані договори відчуження Ѕ частини будинку АДРЕСА_9 , ані кредитний договір від 23 травня 2007 року і договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_10 , ані розписка від 19 червня 2012 року не є належними, допустимими, достовірним і достатніми (ст.77-ст.80 ЦПК України) на підтвердження того факту, що спірна квартира придбана за кошти, які були подаровані відповідачу його батьками.

Згідно ст.193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.

Пунктом четвертим ч.1 ст.1 ЗУ «Про валюту і валютні операції» до валютних цінностей віднесені національна валюта (гривня), іноземна валюта та банківські метали.

Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (850 грн.), укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, доводи (твердження) відповідача про отримання від батьків у дар грошових коштів, достатніх для придбання спірної квартири, суд першої інстанції правомірно визнав не доведеними.

Стосовно доводів апеляційної скарги про незаконність рішення суду у частині вирішення питання про поділ спільного майна і встановлення порядку користування квартирою слід зазначити таке.

У пункті 25 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права

спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі,

суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК

щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання

грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя

відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації

може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за

умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом

(ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду

відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а

неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними

відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в

цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх

спільній частковій власності.

Зважаючи на наведені роз`яснення, а також приймаючи до уваги положення ст.357 ЦК України, ст.60 СК України, можна зробити висновок, що визнання у судовому порядку за одним із подружжя права власності на певну частину спільного майна без його поділу в натурі не суперечить ч.2 ст.16 ЦК України та відповідає завданню цивільного судочинства (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Суд першої інстанції, встановивши, що позивачка має право на Ѕ частину спірної квартири, правомірно задовольнив вимоги про встановлення порядку користування нею, посилаючись на роз`яснення, що наведені у пункті 14 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22 грудня 1995 року.

У постанові ВСУ від 17 лютого 2016 року по справі з подібним фактичними обставинами (№ 6-1500цс15) сформульована така правова позиція:

«Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.»

У справі, що розглянута судом першої інстанції, позивачкою заявлена вимога про встановлення порядку користування квартирою і запропонований свій варіант користування, який прийнятий судом з урахуванням інтересів дитини і наявності у позивачки права на половину спірної квартири.

Отже, твердження апеляційної скарги про неправомірність заявленої вимоги є наслідком неправильного розуміння правової природи понять «порядок поділу спільної власності» і «порядок встановлення користування спільним майном».

В апеляційній скарзі відсутні посилання на істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість чи обов`язковість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27 травня 2019 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов