Справа № 183/3415/18
№ 2/183/544/19
04 лютого 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Устименко М.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Товарна біржа «Новомосковська», Комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради», Новомосковська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності, -
12.06.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що був укладений 21 серпня 1988 року між нею та відповідачем, посвідчений Товарною біржею «Новомосковська» за реєстраційним номером 000210, а також визнати за нею право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.
На даний час позивачу стало відомо, що недодержання вимог ст. 657 ЦК України, якою визначено, що договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартир) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, тягне недійсність договору. Здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлена можливості, оскільки відповідач ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації і постійно проживає в АДРЕСА_2, його прибуття в України неможливе, оскільки він не має для цього коштів та паспорту, а тому позивач звернулася до суду з даним позовом.
20 липня 2018 року суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Мельником О.М. відкрито провадження у справі.
За результатами повторного автоматизованого розподілу справа надійшла в провадження судді Сороки О.В.
В судове засідання позивач не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач відзиву проти позову не подав, в судове засідання не зявився, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання в Україні, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи
Представники третіх осіб в судове засідання також не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку.
Згідно повідомлення КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» (а.с.13), станом на 07.05.2018 року власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 21.08.1998 року на Товарній біржі «Новомосковська (р.№000210), зареєстрованого в НРКП БТІ «Інвентаризатор» 25.08.1998 року за р.№33-1.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.
За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року розяснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.
Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.
Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.
Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.
Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним.
Оскільки покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане майно грошові кошти, фактично володіє обєктом нерухомості та зареєстрована в спірному будинку (а.с.14), угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набула право власності на спірний обєкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.
У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу обєкту нерухомості, виконання договору відбулося.
Крім того судом було витребувано відомості про місце реєстрації відповідача, останній станом на 19.07.2018 року зареєстрований у спірному житловому будинку (а.с.28), однак вказаною вище нотаріальною заявою ОСОБА_2 стверджується, що він за даною адресою не проживає, являється громадянином Російської Федерації та його місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.23).
В судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами, факт неможливості нотаріального посвідчення договору зокрема, у звязку з тим, що відповідач є громадянином та жителем Російської Федерації, а тому позивач позбавлена можливості захистити свої права, як власник майна.
Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати договір купівлі продажу дійсним та визнати за позивачем право власності на вищевказаний житловий будинок.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,76,81,89, 263, 265,280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Товарна біржа «Новомосковська», Комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради», Новомосковська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності, - задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м, укладеного 21 серпня 1998 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідченого Товарною біржею «Новомосковська» за реєстраційним №000210, зареєстрований в Новомосковському БТІ 25.08.1998 року за реєстровим №33, реєстрова книга І.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1), право власності на житловий будинок - А, цегляний, загальною площею 86,3 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м. з надвірними побудовами: л/кухня-Б, сарай-Д, вбиральня-Г, л/душ-Е, колодязь-К, споруд.1-3 (огорожа №1, ворота з хвірткою №2, дворове покриття №3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.