Номер провадження: 22-ц/813/895/19
Головуючий у першій інстанції Прохоров П.А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Калараш А.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авторинок «Куяльник» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року представник ТОВ „Авторинок „Куяльник" звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 144 067,98 грн., у тому числі 86 688 грн. основного боргу; 13 122,55 грн. відповідальності за договором; 4 491,76 грн. - 3 % річних та 39 765,67 грн. інфляційний втрат, яка утворилася внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договорами оренди торгівельних місць № 334/613 та 335/631 від 01.05.2013 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Авторинок «Куяльник» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авторинок «Куяльник» заборгованість за договорами оренди торгівельних місць № 334/613 та 335/631, що станом на 11.11.2016 року становить 144 067,98 грн., та з яких 86 688 грн основного боргу; 13122,55 грн нарахована пеня; 4 491,76 - 3% річних та 39765,67 грн. інфляційних втрат .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авторинок «Куяльник» компенсацію понесених позивачем судових витрат у розмірі 2161,02 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що 01 травня 2013 року ТОВ „Авторинок „Куяльник" в особі директора Коваля Олександра Андрійовича та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди торгівельного місця № 335/631, відповідно до умов якого орендодавець надає ОСОБА_2 у тимчасове користування торгівельне місце НОМЕР_1, розташоване на торгівельній площадці орендодавця, загальною площею 43,2 кв.м., для провадження торгівельної діяльності, а останній зобов'язується сплачувати орендну плату за місяць в сумі 1512 грн. із розрахунку 35 грн. без ПДВ за 1 кв.м. торгівельної площі. Орендна плата вноситься до 20 числа за поточний місяць та незалежить від результатів провадження господарської діяльності орендаря. За невчасну сплату наданих орендодавцем послуг, орендар несе відповідальність у розмірі 3% від простроченого платежу за кожний прострочений календарний день. Договір укладено строком на 35 місяців та діє з 01 травня 2013 року по 01 квітня 2016 року включно. Договір може бути автоматично продовжено, якщо орендар продовжує користуватися об'єктом оренди після закінчення строку дії договору за умови відсутності протягом одного місяця заперечень орендодавця. У разі продовження дії договору сторонами підписується додаткова угода до цього договору (а.с.15-16).

Того ж дня, 01 травня 2013 року, між ТОВ „Авторинок „Куяльник" в особі директора Коваля Олександра Андрійовича та ФОП ОСОБА_2 укладено ще один договір оренди торгівельного місця № 334/613, відповідно до умов якого орендодавець надає ОСОБА_2 у тимчасове користування торгівельне місце НОМЕР_2, розташоване на торгівельній площадці орендодавця, загальною площею 14,4 кв.м., для провадження торгівельної діяльності, а останній зобов'язується сплачувати орендну плату за місяць в сумі 504 грн. із розрахунку 35 грн. без ПДВ за 1 кв.м. торгівельної площі. Орендна плата вноситься до 20 числа за поточний місяць та незалежить від результатів провадження господарської діяльності орендаря. За невчасну сплату наданих орендодавцем послуг, орендар несе відповідальність у розмірі 3% від простроченого платежу за кожний прострочений календарний день. Договір укладено строком на 35 місяців та діє з 01 травня 2013 року по 01 квітня 2016 року включно. Договір може бути автоматично продовжено, якщо орендар продовжує користуватися об'єктом оренди після закінчення строку дії договору за умови відсутності протягом одного місяця заперечень орендодавця. У разі продовження дії договору сторонами підписується додаткова угода до цього договору (а.с.18-19).

01 травня 2013 року між орендодавцем ТОВ „Авторинок „Куяльник" в особі директора Коваля Олександра Андрійовича та орендарем ФОП ОСОБА_2 були укладені акти приймання-передачі вищевказаних об'єктів оренди (а.с.17, 20).

Проте, відповідач свої зобов'язання за договорами оренди не виконував та не сплачував орендодавцеві орендну плату за користування орендованими приміщеннями, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка згідно закону має бути повернута.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема договори та інші правочини .

Відповідно до ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ст.760 ЦПК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Відповідно до ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповіднодо ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц), у якій Велика Палата Верховного Суду зазначила про необхідність відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України); та погодилася з висновком ВСУ, викладеним у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295цс16, за змістом якої грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання та індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, тому норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, визначеного у гривні.

Тому суд першої інстанції вірно стягнув з ОСОБА_2 на користь ТОВ „Авторинок „Куяльник" заборгованість за договорами оренди в розмірі 144 067,98 грн., з яких 86 688 грн. основного боргу; 13 122,55 грн. - нарахована пеня; 4 491,76 грн - 3% річних та 39765,67 інфляційних втрат.

Апелянтом сума заборгованості не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем пред'явлено позов до неналежного відповідача, оскільки на день звернення позивача до суду у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців був відсутній запис про припинення відповідачем статусу ФОП, не є спроможніми та не є підставою для скасування правильного рішення суду, оскільки на день ухвалення 22.02.2017 року рішення суду, ОСОБА_2 припинив свою підприємницьку діяльність (16.01.2017 року).

Доводи апеляційної скарги, що даний спір належить до компетенції господарського суду, не є спроможніми, оскільки відповідно до ч.1 п. 1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема , справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Оскільки ОСОБА_2 не є ФОП, даний спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Доводи апеляційної скарги, що договори оренди за яким стягується заборгованість є недійсними та такими, що не породжують жодних правових наслідків не є спроможніми, оскільки вказаний правочин сторонами не оспорювався. Жодного судового рішення про визнання договорів оренди торгівельних місць недійсними не ухвалено. Посилання на те, що вказані правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків не відповідає дійсності, оскільки відповідачем підписані договори оренди та акти приймання - передачі торгових місць, що розташовані на території авторинку „Куяльник", що свідчить про отримання їх у користування. Відповідач здійснював на вказаних торговельних місцях господарську діяльність, проте орендну плату не сплачував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка обґрунтовано була стягнута судом.

Таким чином, оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов'язане з тлумаченням права національними судами.

ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СУД з прав людини оцінює «розумність» тривалості провадження з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв:

складність справи,

поведінка заявника та відповідних органів влади,

а також важливість предмета спору для заявника

(див., серед інших джерел, рішення у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) [ВП], заява № 30979/96, п. 43, ECHR 2000-VII). Українські справи: «Світлана Науменко проти України», рішення від 09 листопада 2004 року; «Меріт проти України», рішення від 30.03.2004 року; «Єфименко проти України», рішення від 18 липня 2006 року, «Івань та інші проти України», рішення від 12 січня 2017 року, п.п.7, 8; «Аніфер проти України», рішення від 26 липня 2018 року п.6, та інші.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов'язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв'язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З початку січня 2019 року по 02.05.2019 року внаслідок автоматизованого розподілу до судді Таварткіладзе О.М. надійшло 453 справи.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов'язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складено: 02.05.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

А.А. Калараш