ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/1929/18 Номер провадження 22-ц/814/1480/19Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д. О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Пікуля В.П.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

представник позивача ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 березня 2019 року, ухвалене суддею Зоріною Д.О., повний текст рішення складено - 22 березня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради, за участю третіх осіб: Комунальне підприємство «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради, Служба у справах дітей Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради, Служба у справах дітей Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, та просила суд визнати недійсним розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів від 28 червня 1993 року №1134/2 та свідоцтво про право власності, видане 02 липня 1993 року Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів, щодо квартири за адресою АДРЕСА_1 , стягнути з відповідачів судові витрати.

Позов мотивований тим, що особи, які займалися оформленням документів на приватизацію квартири АДРЕСА_2 , навмисно не повідомили орган приватизації про зміну складу сім`ї у зв`язку з народженням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить довідка про склад сім`ї, складена після народження і в якій відсутні відповідні відомості про її народження. Окрім цього, про порушення відповідної процедури приватизації вказаної квартири також свідчить той факт, що матір позивача - відповідач ОСОБА_2 була позбавлена участі в приватизації квартири АДРЕСА_2 , де вона постійно мешкала, оскільки остання, як зазначає позивач, не давала письмової згоди на приватизацію спільної із іншими відповідачами житлової площі із урахуванням того, що в спірній квартирі на час приватизації яка відбулася 2 липня 1993 року, вже проживала на той час малолітня позивач. Викладене вище, на думку позивача, свідчить про факт порушення відповідним органом приватизації вимог чинного законодавства, що регламентує процедуру проведення приватизації житла, оскільки розпорядження Управління житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів від 28 червня 1993 року №1134/2 про приватизацію квартири АДРЕСА_2 було видано на підставі документів з неправдивою інформацією, що, на переконання позивача, свідчить про правомірність її звернення до суду з метою відновлення порушеного права.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради, за участю третіх осіб: Комунальное підприємство «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради, Служба у справах дітей Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що є доведеним факт не внесення до довідки про склад сім`ї від 31.05.1993 року відомостей щодо позивача, народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що свідчить про порушення прав позивача на приватизацію житлового приміщення, проте, відмовляючи у задоволенні позову, суд послався на пропуск позивачем строку позовної давності, передбаченого ст. 71 ЦК УРСР, зазначивши, що позивач, як особа що мешкала в спірній квартирі разом із своєю матір`ю, мала об`єктивну можливість ознайомитися із правовстановлюючими документами на квартиру і, як наслідок, мала можливість після виповнення їй 18 років дізнатись про факт приватизації квартири без її участі, оскільки наведенні перешкоди, які зі слів позивача та відповідача ОСОБА_2 , чинила ОСОБА_4 і які фактично унеможливлювали отримання необхідної інформації щодо правого стану квартира, перестали існувати у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 , 1945 р.н . , не проживає у квартирі АДРЕСА_2 з 2007 року, однак позивач не зробила цього через власне недбальство.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зазначає, що суд допустив неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, допустив невідповідність висновків обставинам справи, та просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, якщо на момент складання довідки про склад сім`ї від 31.05.1993 р. позивач ОСОБА_3 вже народилася, отже, дії органів приватизації, які провели приватизацію на підставі довідки про склад сім`ї, в якій не була зазначена позивач, є неправомірними. Зазначає, що із свідоцтва на право власності на житло від 02.07.1993 р. неможливо довідатися або мати можливість довідатися про порушення її права на участь у приватизації, або про особу, яка його порушила, тому немає значення коли вона отримала правовстановлюючі документи на житло. Зазначає, що фактично довідалася про порушення її права на участь у приватизації лише у судовому розгляді при долученні до матеріалів справи копій документів приватизаційної справи. Згідно п. 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.06.1992 р. № 56 у довідці про склад сім`ї вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло, у довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передбачається безкоштовно, незалежно від строку її народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Ця обставина щодо довідки про склад сім`ї не була та не могла бути відома ОСОБА_3 , вона не могла вільно отримати доступ до цих документів. Під час судового розгляду було встановлено інші обставини, які фактично підтверджують порушення при приватизації житла та є окремою підставою для скасування приватизації. У судовому рішенні немає жодного спогаду про ту обставину, що органом приватизації порушено п. 23 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» від 15.09.1992 р. № 56, яким передбачено, що оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Тобто чинним законодавством, діючим на час проведення приватизації, було передбачено, що до органу приватизації повинна подаватися оформлена заява з доданою до неї довідкою про склад сім`ї. Враховуючи цю вимогу, передбачену п. 23, орган приватизації не мав права здійснювати приватизацію по заяві, що не містить довідки про склад сім`ї, оскільки саме довідка про склад сім`ї містить перелік осіб, які мають право на приватизацію. Суд залишив поза увагою ту обставину, що заява про приватизацію квартири подана 21.05.1993 р., а довідка про склад сім`ї складена 31.05.1993 р., тобто на час подачі заяви довідка не існувала. Крім цього, суд першої інстанції не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, зокрема ч. 5 ст. 267 ЦК України, яка передбачає, що порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності. Вважає, що позовна давність не пропущена, оскільки неможливо було раніше встановити, що заява про приватизацію від 21.05.1993 р. та довідка про склад сім`ї від 31.05.1993 р. порушують її права на участь у приватизації.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин, що 21.05.1993 року відповідач ОСОБА_4 звернулася до Управління житлово - комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів із письмовою заявою про передачу в приватну спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_2 , до якої додала довідку про склад сім`ї, розрахунок площі квартири (т.1 а.с. 30).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилась позивач ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 12 серпня 1993 року повторно Автозаводським районним відділом ЗАГС міста Кременчука (т.1 а.с. 152).

31 травня 1993 року була складена довідка про склад сім`ї, зі змісту якої вбачається що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (т.1 а.с. 31,89).

28 червня 1993 року Управлінням житлово - комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів видано розпорядження №1134/2 про передачу квартири АДРЕСА_2 у приватну спільну сумісну власність (т.1 а.с. 33).

На підставі зазначеного вище розпорядження №1134/2 від 28 червня 1993 року видано свідоцтво на право власності на житло, відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 , 1945 року народження, та членам її сім`ї - ОСОБА_2 , 1969 року народження, ОСОБА_5 , 1989 року народження (т.1 а.с. 5).

Відповідно до змісту довідки, виданої 17 жовтня 2017 року КП «Кременчуцьке міжміське БТІ Полтавської обласної ради» за вих.№ 61/4361, за даними архівного обліку станом на 28 грудня 2012 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (т.1 а.с. 90).

Прізвище позивача з «Чорномор» на « ОСОБА_8 » змінено в результаті реєстрації шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 28 липня 2017 року Онуфріївським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області (т.1 а.с. 153).

Позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , а довідка про склад сім`ї, яка фактично є основним документом, що підтверджує факт проживання особи за визначеним місцем проживання і, як наслідок, підтверджує наявність її права на приватизацію житла, складена та відповідно видана 31 травня 1993 року (т.1 а.с. 31, 89).

На час народження позивача постійним місцем проживання та реєстрації її матері ОСОБА_2 було спірне житлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , яке відповідно до вимог статті 17 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) визначено як і місце проживання малолітньої особи, у даному випадку позивача у справі.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні підтвердила факт постійного проживання позивача після її народження в у квартирі АДРЕСА_2 разом із матір`ю ОСОБА_2 , з якою свідок перебувала в дружніх стосунках.

Відповідно до акту про не проживання від 27 червня 2017 року ТОВ «Місто для людей Кременчук» громадяни ОСОБА_10 та ОСОБА_11 засвідчили, що ОСОБА_4 , 1945 року народження, не проживає в квартирі АДРЕСА_2 з 2007 року і по теперішній час (т.1 а.с. 91).

Оцінюючи цей акт як доказ по справі, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що факт відсутності відповідача ОСОБА_4 у спірній квартирі майже одинадцять років не спростований у судовому засіданні, що позивач, як особа, що мешкала у цьому приміщенні разом із своєю матір`ю, мала об`єктивну можливість ознайомитися із правовстановлюючими документами на квартиру і, як наслідок, мала можливість дізнатись про факт приватизації квартири без її участі, оскільки наведенні нею перешкоди, які зі слів позивача та відповідача ОСОБА_2 чинила ОСОБА_4 , і які фактично унеможливлювали отримання необхідної інформації щодо правового статусу квартири, перестали існувати.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на участь у приватизації спірної квартири порушено, але нею без поважних причин пропущено строк позовної давності звернення до суду з даним позовом.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору євизнання недійсним розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів від 28 червня 1993 року №1134/2 та свідоцтва про право власності, видане 02 липня 1993 року Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів, щодо квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Підставами позову є відсутність згоди ОСОБА_2 на приватизацію спільної житлової площі з урахуванням того, що у спірній квартирі проживає та має право на приватизацію малолітня дитина ОСОБА_2 , тобто позивач, яка не була вказана у довідці про склад сім`ї.

Згідно п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК) ( 1618-15 ). Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) ( 1618-15 ), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім

випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Вбачається, що позивач при складанні апеляційної скарги не розмежувала підстави відмови судом у задоволенні позову, тому апеляційна скарга містить доводи відносно фактичних обставин приватизації спірної квартири та порушення прав позивача на приватизацію квартири, хоча суд першої інстанції встановив, що вказане право позивача було порушено. Отже, посилаючись на допущення судом першої інстанції невідповідності висновків суду обставинам справи, зазначаючи, що лише у судовому засіданні при дослідженні документів приватизаційної справи позивачу стало відомо про порушення її прав, що її не було внесено у довідку про склад сім`ї, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки у позові позивач посилалася на те, що станом на час складання довідки від 31.05.1993 р. вона, як новонароджена дитина, не була внесена у довідку про склад сім`ї і це потягло порушення її права на участь приватизації квартири. Як вбачається зі змісту судового рішення, ці обставини були досліджені судом і суд прийшов до висновку про порушення прав позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, що при розгляді справи було встановлено інші обставини, які фактично підтверджують порушення при проведенні приватизації та є підставою для скасування приватизації, то ці доводи не заслуговують на увагу з тих підстав, що згідно ч. 1 ст. 13 ЦК України, яка передбачає диспозитивність цивільного судочинства, зокрема суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, позивач, пред`являючи позов до суду, самостійно визначив предмет та підстави позову, надав відповідні докази, по справі вбачається, що позивач підстави позову не змінювала, відповідно до вимог чинного законодавства суд не має права вийти за межі вимог та підстав позову. Судом першої інстанції правильно встановлено, що 21.05.1993 р. ОСОБА_4 подала заяву на ім`я керівника органу приватизації про приватизацію спірної квартири, у цій заяві міститься два підписи - її, як наймача квартири, та підпис дочки наймача - ОСОБА_2 (т.1 а.с. 30). ІНФОРМАЦІЯ_7 народилася позивач. 31.05.1993 р. була видана довідка про склад сім`ї, до якої вона не була включена (т.1 а.с. 31). Свідоцтво про право власності на житло видане 02.07.1993 р., в якому значиться, що спірна квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , що передбачає рівність часток співвласників (т.1 а.с. 5). На звороті свідоцтва міститься штамп Кременчуцького БТІ про реєстрацію вказаної квартири у реєстровій книзі за № М-1/200, тобто датою набуття права приватної спільної сумісної власності на квартиру, як юридичний факт, є 02.07.1993 р., на цю дату позивач, будучи новонародженою дитиною, постійно проживала з матір`ю у спірній квартирі та мала право на участь у її приватизації, що правильно було встановлено судом. Як також правильно встановлено судом першої інстанції, мати позивача - ОСОБА_2 самостійно про порушення її прав при приватизації не заявляла, тому в цій частині підстави позову щодо порушення процедури приватизації (щодо ОСОБА_2 ) не знайшли підтвердження.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що орган приватизації не мав права здійснювати приватизацію за заявою від 21.05.1993 р., т. я. довідка про склад сім`ї від 31.05.1993 р. на час подання заяви ще не існувала, оскільки на цю підставу позивач не посилалася у позові, крім цього, приватизація спірної квартири відбулася шляхом видачі 02.07.1993 р. свідоцтва на право власності на житло на підставі розпорядження від 28.06.1993 р. № 1134/2, отже на час прийняття розпорядження та видачі свідоцтва і заява наймача квартири, і довідка про склад сім`ї наймача були надані органу приватизації для здійснення процедури приватизації квартири.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не приділив належної уваги обставинам проведення приватизації, що були допущені порушення п.23 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 р., оскільки позивач не посилалася у позові на порушення вказаного пункту Положення … та свої вимоги цим не обгрунтовувала.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права щодо перебігу строку позовної давності, то апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права в цій частині, виходячи з наступного.

По справі вбачається, що приватизація спірної квартири відбулася шляхом видачі 02.07.1993 р. свідоцтва на право власності на житло на підставі розпорядження від 28.06.1993 р. № 1134/2, тобто спірні правовідносини виникли під час дії ЦК УРСР у редакції 1963 року.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки.

Тобто, на час набрання чинності 01.01.2004 року ЦК України у редакції 2003 р. загальний строк позовної давності, встановлений ст. 71 ЦК УРСР, сплинув.

Згідно п. 6. «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, отже, у даному випадку підлягають застосуванню норми ЦК України, чинного з 01.01.2004 р., які суд і застосував при ухваленні рішення.

Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3,4,5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

По справі вбачається, що на час приватизації квартири позивач, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , була малолітньою особою. Повноліття позивач досягла 26.05.2011 року та набула повну цивільну дієздатність, тобто здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, тобто вже під час дії нового ЦК України.

Після досягнення повноліття позивач мала право протягом трьох років, тобто до кінця травня 2014 року, звернутися до суду з даним позов на захист порушеного права, але фактично позов подала лише 08.05.2018 р. Позивач вказує, що у березні 2018 р. від своє матері дізналася про порушення права на приватизацію, її мати - відповідач ОСОБА_2 зазначає, що про приватизацію квартири дізналася у 2009 р. Судом першої інстанції правильно встановлено, що після набуття повноліття позивач постійно мешкала у спірній квартирі разом з матір`ю, мала об`єктивну можливість ознайомитися з правовстановлюючими документами на квартиру, з яких могла дізнатися про факт приватизації квартири без її участі, але цього не зробила через власне недбальство. Позивач не надала суду першої інстанції докази на підтвердження того, що з поважних причин пропустила строк позовної давності, а її доводи про те, що лише у березні 2018 р. дізналася про порушення свого права, не підтверджені належними та допустими доказами.

23.08.2018 р. до суду першої інстанції надійшов відзив ОСОБА_4 на позовну заяву (т.1 а.с.8-84), в якому вона вказує на порушення позивачем строку позовної давності звернення до суду та просить відмовити у позові зі спливом строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував вимоги ч. 5 ст. 267 ЦК України, яка передбачає, що, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту, оскільки по справі вбачається, що позивач у позові посилалася на те, що дізналася про порушене право лише у березні 2018 р. та доказів цьому не надала, у позові не просила суд визнати причини пропущення строку поважними, а в апеляційній скарзі посилається на те, що вона пропустила строк звернення до суду з поважних причин, що вказує на те, що позивач не визначилася зі своєю позицією щодо строку позовної давності, маніпулює обставинами в цій частині.

У суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснила, що з 1999 р. по 2009 р. вона перебувала у місцях позбавленні волі, після звільнення у 2009 р. вона зареєструвалася у спірну квартиру, яка була вже приватизована і вона була її співвласником, що вказує на те, що дійсно відповідач ОСОБА_2 знала про статус спірної квартири і не могла не знати хто є її співвласниками, що підтверджує той факт, що з 2009 р. вона знала про порушення прав її дочки ОСОБА_3 на приватизацію квартири.

Вбачається, що позивач ОСОБА_3 після досягнення повноліття у травні 2011 року протягом трьох років не звернулася до суду з даним позовом, поважних причин пропуску звернення до суду не надала, поновити строк не просила, тому суд першої інстанції ухвалив законне та обгрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову саме з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач ОСОБА_4

Апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм відповідну правову оцінку, правильно розмежував підстави відмови у позові, правильно та прийшов до висновку про відмову у позові саме з вище вказаних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 368, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2019 року.

Судді: А. І. Дорош О. А. Лобов В. П. Пікуль