Справа № 445/2315/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.П.
Провадження № 22-ц/811/2259/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області в складі судді Сивака В.М. від 10 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» про стягнення компенсації за затримку заробітної плати і відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 10 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» про стягнення компенсації за затримку заробітної плати і відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Дане рішення оскаржила позивач ОСОБА_1

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі. Вважає рішення протиправним, неправосудним, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, окремі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазачає, що була звільнена із посади заступника директора - головного бухгалтера Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» 18.04.2016 року за згодою сторін, однак у день звільнення повного розрахунку не отримала. Вказує на те, що повний фактичний розрахунок було здійснено лише 15.09.2016 року, тобто через п`ять місяців після звільнення. Зазначає, що із розрахунково-платіжної відомості №7 станом на 18.04.2016 року вбачається, що відповідачем на момент звільнення не виплачено їй заробітну плату у розмірі 10577,64 грн. Звертає увагу на те, що суд не взяв до уваги, що позивач не могла нарахувати і виплатити собі зарплату, оскільки розпорядником коштів підприємства є його керівник - директор підприємства, який у день звільнення 18.04.2016 року був викликаний в управління до Львова, де його було ознайомлено з наказом №12-д від 15.04.2016 року про його звільнення, про що свідчить проставлена ним дата ознайомлення з наказом 18.04.2016 року і його підпис на наказі. Зазначає, що повернувся директор зі Львова у кінці робочого дня, тому просто фізично не було часу провести виплату зарплати, враховуючи те, що банківський операційний день закінчується о 16:00 годин, а на другий день 19 квітня 2016 року і позивач і директор підприємства уже були без повноважень, так як були звільнені. Крім цього, вказує на те, що навіть якщо б директор був на місці, вона все одно не могла би виплатити собі зарплату, так як на рахунку підприємства не було коштів, про що свідчить Довідка про проведення інвентаризації основних засобів та матеріальних цінностей, з якої вбачається, що станом на 19.04.2016 року у касі підприємства знаходилося 23,26 грн., а у банку на рахунку підприємства 451 грн. Також, зазначає, що поручення про перерахунок коштів на рахунок ТОВ «Технопроект плюс» були виготовлені і підписані 17.04.2016 року, коли позивач та директор підприємства не знали про своє звільнення, але по банку операцію було проведено уже на наступний день 18.04.2016 року. Також, звертає увагу на те, що відповідачем у справі є юридична особа Золочівське дочірнє лісогосподарське підприємство «Галсільліс», а не фізична особа ОСОБА_3 , тому при зміні керівника юридичної особи, остання не звільняється від своєї відповідальності перед фізичними особами-працівниками за зобов`язаннями щодо виплати заборгованої зарплати звільненим працівникам

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заяви про уточнення позовних вимог, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також письмових заяв та пояснень сторін (їх представників), що містяться в матеріалах справи - колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.5 ст.97, ч.1 ст.116 , ч.1 ст. 47, ч.1 ст. 117, ст. 237-1 КЗпП України, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та відмовляючи у задоволенні позову, - виходив з того, що позивач з 14.11.2013 р. перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працювала на посаді бухгалтера Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс»; 18.04.2016р. звільнена з роботи за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Також встановлено, що при звільненні відповідач не виплатив позивачці заборгованість по заробітній платі і не провів з нею повного розрахунку. Розрахунок проведено лише 15.09.2016 року. Як вбачається із Розрахунково-платіжної відомості №7 станом на 18.04.2016 року, відповідачем станом на момент звільнення не виплачено позивачу заробітну плату у розмірі 10577,64 грн. Відповідачем надано докази суду щодо відсутності його вини у затримці проведення розрахунку з позивачем. Зокрема, відповідач пред`явив довідку про наявність коштів на рахунку підприємства, які могли і мали бути використані на проведення розрахунку із позивачем. Саме позивач, будучи у день звільнення на посаді бухгалтера повинен був провести відповідний розрахунок, оскільки саме до його повноважень належало вчинення відповідних дій. За таких обставин відсутні підстави для застосування положень ч.1 ст.117 КЗпП України щодо відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні у зв`язку з відсутністю його вини. Отже, ураховуючи невиконання відповідачем свого обов`язку перед позивачем щодо здійснення у день звільнення виплати всіх належних йому сум, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Враховуючи те, що у процесі розгляду справи не було підтверджено факт порушення з боку відповідача трудових прав та інтересів позивача, які б призвели до його моральних страждань, то відповідно суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи; обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими - не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс», у якому просила стягнути із Золочіського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» на її користь середній заробіток (компенсацію) за час затримки розрахунку при звільненні по фактичний день розрахунку у сумі 29525,33 грн. та моральну шкоду у розмірі 8000.00 грн. Крім цього, просила стягнути з відповідача сплачений судовий збір у сумі 1102,40 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2986 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона була звільнена із посади бухгалтера Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» 18.04.2016 року за згодою сторін. У день звільнення повного розрахунку не отримала. Повний фактичний розрахунок було здійснено лише 15.09.2016 року, тобто через п`ять місяців після звільнення, що підтверджується копією квитанцій про переказ коштів у розмірі 15482,24 грн. Тому, за увесь час затримки повного розрахунку відповідач повинен виплатити компенсацію у розмірі середньої заробітної плати.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось, - ОСОБА_1 з 14.11.2013 р. по 18.04.2016 року працювала у Золочівському дочірньому лісогосподарському підприємстві «Галсільліс» на різних посадах, з 4.01.2016 року на посаді заступника директора - головного бухгалтера.

Наказом директора Золочівського ДЛГП «Галсільліс» від 18.04.2016р. №8-к ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 9).

Згідно з розрахунково-платіжною відомістю №7 за квітень 2016 року (а.с.12), на момент звільнення позивачки з роботи їй було нараховано 13139,92 грн. за квітень (до видачі підлягало 10577,64 грн.). Крім цього, згідно наказу директора Золочівського ДЛГП «Галсільліс» від 18.04.2016р. №8-к ОСОБА_1 підягала виплата компенсація за невикористану відпустку за відпрацьований період з 14.03.2014 року по день звільнення з розрахунку 59 календарних днів.

Як вбачається з квитанцій (а.с. 10) та сторонами не оспорено, повний розрахунок з позивачкою проведено 15.09.2016 року (а саме було виплачено15482,24 грн.).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вини підприємства у невиплаті належних позивачці в день звільнення сум немає, оскільки відповідачем надано докази суду щодо відсутності його вини у затримці проведення розрахунку з позивачкою. Зокрема, відповідач пред`явив довідку про наявність коштів на рахунку підприємства, які могли і мали бути використані на проведення розрахунку із позивачкою. Саме позивачка, будучи у день звільнення на посаді бухгалтера повинна була провести відповідний розрахунок, оскільки саме до її повноважень належало вчинення відповідних дій.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки надані відповідачем письмові докази, зокрема, платіжне доручення №57 від 18.04.2016 року про перерахування Золочівським ДЛГП «Галсільліс» на рахунок ТОВ «Технопротект Плюс» коштів в сумі 50621 грн. (а.с.78, 105) та звіт про державний фінансовий аудит діяльності підприємства за 2012 - 2016 роки (а.с.116-119), яким встановлено факт перерахунку (вилучення з обороту) обігових коштів в сумі 50621 грн., за відсутності відповідних судових рішень про встановлення вини позивачки, доведеної у встановленому законом порядку, про вчинення вказаних умисних дій з метою невиплати собі коштів належних при звільненні, - не можуть бути доказами на підтвердження відсутності вини підприємства у не проведенні з позивачкою повного розрахунку в день звільнення. Більше того навіть наявність таких рішень не можна вважати поважною причиною невиплати підприємством позивачці належних їй при звільненні сум у майже п`ятимісячний період. Крім цього, відповідач не позбавлений права на звернення у встановленому законом порядку щодо відшкодування можливої шкоди завданої позивачкою підприємству.

Отже, з урахуванням того, що повного розрахунку з позивачкою в день звільнення проведено не було; доказів відсутності вини у цьому підприємства - немає; розмір заборгованості по заробітній платі не оспорюється відповідачем (відсутній спір про розмір належних звільненому працівникові сум), - тому в силу наведених вище норм ст.ст.116, 117 КЗпП України, з відповідача підлягав стягненню на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2016 року по 15.09.2016 року та безпідставно не був стягнутим судом першої інстанції для задоволення першої із заявних вимог позову.

За загальним правилом пункту 2 (абзаци 3, 4) Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядку), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

З наданої позивачем Довідки Форми ОК-5 Пенсійного фонду України (а.с. 6-7) вбачається, що за лютий 2016 року позивачка отримала заробітну плату в розмірі 6285грн., за березень 2016 року - 6285 грн. Розмір виплачених сум зарплати відповідачем не оспорювались.

Враховуючи кількість робочих днів у лютому (21) та у березні (22) 2016 року, середньоденна заробітна плата позивача у ці місяці становила 292,33грн. ((6285грн.+ 6285 грн.):43 р.д.).

Кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні з 18.04.2016 року по 15.09.2016 року у відповідності до листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» становить - 101, а тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача у користь позивача за вказаний вище період, становить 29525,33 грн.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Тривала, безпідставна невиплата позивачці належних їй до сплати сум заробітної плати та інших виплат належних при звільненні, на які вона обґрунтовано розраховувала в силу вимог закону, а саме майже п`ять місяців, що виникла з вини відповідача та встановлено вище; тобто порушення її законних, передбачених Конституцією України прав на своєчасне отримання таких коштів (ст. 43), що тривало з вини відповідача значний період часу, - позбавило позивачку її доходу, на який вона обґрунтовано розраховувала, що відповідно об`єктивно свідчить про необхідність для неї докладати додаткових зусиль для організації свого життя за відсутності таких доходів та відповідно про заподіяння позивачці моральної шкоди.

Однак, така вимога, з врахуванням принципів розумності та справедливості, підлягає відшкодуванню у грошовому виразі, що є меншим від вказаного позивачкою, а саме у розмірі 3000 грн., що, на думку колегії суддів, буде достатньою компенсацією завданої позивачці шкоди.

Відповідно вказаним слід визнати таку вимогу позивачки теж частково обґрунтованою та такою, що теж безпідставно частково не була задоволена судом першої інстанції.

Відповідно рішення суду першої інстанції вцілому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов слід задовольнити частково. Так, слід повністю задовольнити вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та частково вимогу про стягнення моральної шкоди. В задоволенні решти позову слід відмовити.

Відповідно до задоволених вимог позову та скарги слід стягнути судовий збір.

Так, слід стягнути з відповідача в дохід держави 551,20 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 826,80 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, зважаючи на задоволення майнової вимоги про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати (551,20 грн. - перша інстанція, 826,80 грн. - апеляційна інстанція) та слід стягнути з відповідача на користь позивачки 206,70 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 310,05 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, зважаючи на часткове задоволення немайнової вимоги про стягнення моральної шкоди (206,70 грн. - перша інстанція, 310,05 грн. - апеляційна інстанція).

Що стосується витрат на правову допомогу то у цій частині апеляційну скаргу колегія суддів вважає необґрунтованою та вважає, що підстав для стягнення 2986 грн. витрат позивачки на правову допомогу немає, оскільки у матеріалах справи відсутні усі необхідні, передбачені законом документи, щодо обґрунтованості розрахунку та факту понесення таких витрат позивачкою.

Так, відповідно до змісту Розділу ІІІ Правил адвокатської етики, затверджених Установчим з`їздом адвокатів України від 17.11.2012 року; ст.ст. 26, 27 ч.3, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні»; ст.ст. 8, 527, 687 ч.1, 795, 882 ЦК України, - належними та допустимими доказами надання та оплати правової допомоги слід вважати як договір про надання правової допомоги, такі і окремо, окрім рахунку про оплату наданих послуг та квитанції (первинних бухгалтерських документів) про оплату таких, - акти виконаних робіт із зазначеним розрахунком наданих та отриманих послуг у часових (годинних, хвилинних) рамках.

Із матеріалів справи вбачається, що ні позивачкою, ані її представником належних актів виконаних робіт із розрахунками наданих адвокатом та отриманих позивачкою послуг у часових рамках не надано, як не надано належних квитанцій (первинних бухгалтерських документів) про перерахунок коштів позивачкою на рахунок адвоката-представника чи передачі таких у інший, облікований згідно вимог законодавства, спосіб.

Зважаючи на наведене, а також ст.ст. 8, 59 Конституції України, ст.ст. 133 ч.3 п.1, 137, 141 ЦПК України, п.п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу, - немає.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає до частково задоволення, як частково обгрунтована.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 10 липня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» про стягнення компенсації за затримку заробітної плати і відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» на користь ОСОБА_1 29525,33 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Стягнути з Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» на користь ОСОБА_1 3000 грн. для відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути з Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» в дохід держави 551,20 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 826.80 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Реквізити для стягнення судового збору в дохід держави:

Отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106

Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783

Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО): 899998

Рахунок отримувача: 6001

Код класифікації доходів бюджету: 22030106

Стягнути з Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс» в користь ОСОБА_1 206,70 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 310,05 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 травня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра