Справа № 211/1748/17
Провадження № 2/211/94/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 травня 2019 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді : Ткаченко С.В.

при секретарях : Польчик Л.В., Преліпової О.М.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

представників відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Іванус О.А., та Москалець А.М.

представника Державної казначейської служби України Калітвєнцевої Г.В.

за відсутності позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, вказавши, що 18.09.2014 року вона звернулася до пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

26.09.2014 року пенсійним фондом їй було відмовлено в призначенні вказаної пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу.

Постановою Дніпровського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2016 року її позовні вимоги були задоволені частково, а саме: визнано протиправними дії Криворізького південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні їй пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 ЗК «Про пенсійне забезпечення» та зобов`язано Пенсійний фонд призначити їй пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 ЗК «Про пенсійне забезпечення» з 29 січня 2016 року, враховуючи застосування шестимісячного строку позовної давності на звернення до суду.

Вказана постанова суду набрала законної сили з моменту її проголошення, тобто з 06.12.2016 року й майже одразу ж виконана Пенсійним фондом. Так їй було призначено та виплачено пенсію на початку лютого 2017 року за період з 29.01.2016 року по січень 2017 року включно, тобто за 12 календарних місяців (369 днів) у розмірі 16976,83 грн.

Однак відповідно до ст. 45 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування » визначається, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Отже, якщо б її право не було порушено, то пенсія повинна бути їй призначена, а від так й виплачуватися з дня звернення за нею, тобто з 18.09.2014 року, а тому в наслідок незаконних та неправомірних дій Пенсійним фондом їй було завдано матеріальну шкоду у вигляді упущеної вигоди через недоотримання пенсії за період з 18.09.2014 року по 29.01.2016 року у розмірі 22 911,82 грн. (16976.83 / 369 днів (з 29.01.2016 року до 01.02.2017 року) * 498 днів (з 18.09.2014 року до 29.01.2016 року)), що просить стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку та просить стягнути судові витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань.

В ході розгляду справи представник позивача Чернецької І.В., ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та просить стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку матеріальну шкоду у розмірі 21160,88 грн., виходячи з розрахунку 15679,45 /369 днів * 498 днів.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 21.03.2018 року замінено відповідача у справі - Криворізьке південне об`єднане управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явилася, її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням їх уточнення підтримав у повному обсязі покладаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив стягнути 21160,88 грн., та судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Представники відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Іванус О.А. та Москалець А.М. в судовому засіданні позов не визнали у задоволені позову просили відмовити з підстав, викладених у запереченні , які отримані судом за вх. № 6918 від 23.05.2017 року, в обгрунтування яких зазначено, що позивачу ОСОБА_1 постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2016 року було призначено пенсію лише з 29.01.2016 року. Даною постановою не визнавались неправомірними дії Пенсійного фонду щодо відмови у призначенні пенсії позивачу у вересні 2014 року. Постановою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 20.10.2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Пенсійного фонду про визнання протиправними дій та зобов`язання призначити пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення », відмовлено в повному обсязі.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, та постанову Інгулецького районного суду від 20.10.2016 року скасовано та прийнято нове рішення яким зобов`язано Пенсійний фонд призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 29.01.2016 року.

В зазначеній постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду залишено без розгляду період з 18.04.2014 року по 28.01.2016 року. В даній постанові зазначалось, що позивач мала право на призначення пенсії за вислугу років, однак дії управління щодо відмови у призначенні пенсії позивачу, саме у вересні 2014 року, не визнавались неправомірними.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду де зазначено про залишення без розгляду періоду з 18.04.2014 року по 28..01.2016 року позивачем оскаржено не було, таким чином позивач погодилася з даним рішенням суду.

Також відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 22 ЦУ України щодо відшкодування збитків у виді упущеної вигоди. Позивачем не доведено розмір упущеної вигоди. Якщо б призначення пенсії позивачу проводилось у вересні 2014 року, розмір пенсії був би значно меншим ніж той який було нараховано в січні 2016 року, так як при розрахунку пенсії не брався б до уваги стаж набутий після вересня 2014 року та застосовувався інший середній заробіток у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, що передують року звернення за призначенням пенсії, який необхідний при обчисленні розміру пенсії.

При призначенні пенсії з 29.01.2016 року для обчислення її розмірів застосовувався середній заробіток у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, за 2015 рік в розмірі - 3263,44 грн. Якщо призначення пенсії відбулося б у 2014 році, то для обчислення розміру пенсії застосовувався б середній заробіток у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, за 2013 рік в розмірі - 2700,98 грн. Крім того, враховуючи, що ОСОБА_1 з 21.05.2015 року по 30.06.2016 року працювала, то у цей період вона б не отримувала доплату до прожиткового мінімуму, що також зменшувало б розмір пенсії. Спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки збитки у вигляді упущеної вигоди за період з 18.04.2014 року по 28.01.2016 року фактично є пенсійною виплатою, які вже були предметом спору. Аналіз судового рішення Верховного Суду України від 18.05.2016 року по справі № 6-237 цс16 на який посилається позивач як обґрунтування позову, дає підстави вважати, що правовідносини, які виникли між сторонами у цих спорах не подібні спірним відносинам у справі що розглядається. На відміну від практики ВСУ, на яку посилається позивач, в даній справі іншим судом (в апеляційному провадженні) вже розглядався предмет спору однак під іншою назвою «призначення та виплата пенсії» замість «упущеної вигоди», та винесено рішення про залишення без розгляду періоду за який в даній справі позивач хоче стягнути упущену вимогу.

Представник відповідача Державної казначейської служби України Калітвєнцева Г.В. в судовому засіданні позов не визнала у задоволені позову просила відмовити з підстав , викладених у запереченні , які отримані судом за вх. № 7253 від 30.05.2017 року, а саме те, що казначейство жодних прав та інтересів не порушувало, жодної шкоди позивачеві не завдавало, тому відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейств не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Позовні вимоги є безпідставними та недоведеними.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції.

У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду в Дніпропетровській області .

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.10.2016 року у справі № 213/1793/16-а, скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Криворізького південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язано Криворізьке південне об`єднане управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 29.01.2016 року. В іншій частині позов залишено без розгляду.

З приводу позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди, яка полягає у відшкодуванні заподіяних збитків у вигляді доходів (упущеної вигоди) в розмірі 21160,88 грн. суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинна довести також, що вона могла і повинна була отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії Пенсійного фонду стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

Судом установлено, що при обрахуванні розміру збитків, позивач виходила із свого права на отримання відшкодування упущеної вигоди, у вигляді недоотриманої пенсії.

Зміст позовних вимог та встановлені судом обставини справи, дають підстави для висновку, що позивач при розрахунку розміру упущеної вигоди виходила із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути їй завдані діями Пенсійного фонду, які вона вважає неправомірними.

Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення.

Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Натомість, в судовому засіданні встановлено, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Криворізького південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання призначити пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» за період з 18.04.2014 року по 28.01.2016 року (а.с. 10) залишено без розгляду, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 22 ЦК України щодо відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Згідно довідки ПФУ №742/08/13 від 13.05.2017 р. з метою виконання вказаної постанови ОСОБА_1 в повному обсязі за період з 29.01.2016 року по 31.01.2017 року виплачено 15866,34 грн. ( в тому числі доплата за рішенням суду - 15679,45 грн., до призначення пенсії 186,89 грн.). Вказана обставина також підтверджується копією протоколу від 28.02.2019 року.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що зазначена вище постанова Дніпровського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2016 року виконана, ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з чим здійснено перерахунок пенсії, тобто право позивачки було відновлено.

Таким чином в даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Пенсійного фонду України, дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу за період з 18.04.2014 року по 28.01.2016 року не визнавались незаконними.

На підтвердження спричинення матеріальної шкоди завданої на думку ОСОБА_1 , їй протиправними діями відповідача Криворізького південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області , ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Ураховуючи наведене та виходячи із обставин, встановлених судом, приходить до висновку щодо недоведеності позивачем реального завдання їй збитків відповідачем у вигляді упущеної вигоди у заявленій до стягнення сумі.

При таких обставинах в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.22, 1166 ЦК України, ст. ст. 4-5, 12-13, 89, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України ,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко

Повний текст рішення буде складено 31.06.2019 року.