Ухвала

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 707/1541/16-ц

провадження № 61-43788ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_3 , на постанову Апеляційного суду Черкаської області

від 17 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Старовойтов Олександр Сергійович, про визнання правочинів удаваними та розірвання договору довічного утримання,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Старовойтов О. С., про визнання правочинів удаваними та розірвання договору довічного утримання.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 як особа похилого віку потребує стороннього догляду і допомоги, тому, сподіваючись отримати цю допомогу від свого племінника - ОСОБА_1 і його дружини -

ОСОБА_2 уклала з ними 05 серпня 2011 року відповідний договір. До укладення договору вони надавали допомогу, а одразу після укладення договору, починаючи з серпня 2011 року, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перестали приїжджати до неї, цікавитися станом її здоров`я, привозити продукти, надавати будь-яку допомогу по господарству.

Пізніше, коли сусіди повідомили їй, що її будинок, в якому вона проживає, виставлено на продаж, вона дізналася, що замість договору довічного утримання уклала з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договір дарування, однак такого наміру не мала, помилялася щодо обставин договору, оскільки бажала отримати від відповідачів утримання і догляд в обмін на земельну ділянку та розташований на ній будинок, який є єдиним її місцем проживання, іншого житла вона не має і після відчуження будинку продовжує в ньому проживати.

На підставі вищевказаного ОСОБА_4 просила суд визнати договори дарування земельної ділянки і житлового будинку на АДРЕСА_1 , посвідчені 05 серпня 2011 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О. С., удаваними, вчиненими для приховання договору довічного утримання; розірвати ці договори, які фактично є договорами довічного утримання, у зв`язку з невиконанням набувачами своїх обов`язків щодо утримання позивача; визнати за нею право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,18 га.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25 липня

2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що про порушення свого права позивач дізналася у 2011 році, а з позовом до суду звернулася лише у 2016 року, тому, встановивши, що ОСОБА_4 при укладенні договорів дарування розраховувала на догляд і утримання зі сторони відповідачів, що свідчить про її бажання укласти договори довічного утримання, відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності, встановленої частиною першою статті 257 ЦК України, про застосування якої заявлено відповідачем.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 липня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших правових підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, укладені договори є удаваними правочинами й такими, що вчинені з метою приховання договору довічного утримання. Отже, апеляційний суд вважав, що підстав для застосування строку позовної давності немає, оскільки в задоволенні позову ОСОБА_4 необхідно відмовити у зв`язку з його недоведеністю.

Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року рішення Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив наявність чи відсутність неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло б на її волевиявлення під час укладення договорів дарування замість договору довічного утримання, чи підтверджуються такі обставини потребою позивача у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у неї спірного житла як єдиного; чи була фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання у спірному будинку після укладення договору дарування.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2018 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 липня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано договір дарування земельної ділянки та договір дарування жилого будинку, що були посвідчені 05 серпня 2011 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О. С., удаваними, вчиненими для приховання договору довічного утримання, та розірвано ці договори жилого будинку та земельної ділянки як такі, що є удаваними, та є фактично договором довічного утримання, через невиконання набувачами своїх обов`язків щодо утримання ОСОБА_4 та визнано за нею право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку площею 0,18 га.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірні договори дарування було укладено 05 серпня 2011 року, про порушення свого права позивач дізналася на початку жовтня 2013 року. Оскільки з даним позовом до суду вона звернулась 06 червня 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, строк позовної давності позивачем не пропущений, тому позов підлягає задоволенню.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_3 , просять скасувати постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову та закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Апеляційний суд установив, що ОСОБА_4 була власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,18 га на АДРЕСА_1 .

06 березня 1997 року ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що за законом вона матиме право, вона заповіла своєму племіннику ОСОБА_1

Згідно з договором дарування житлового будинку від 05 серпня 2011 року позивач подарувала відповідачам житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,18 га, що знаходяться на АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 вказувала на те, що в дійсності мала намір укласти договір довічного утримання.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 774 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Отже, з аналізу статей 203, 717 ЦК України вбачається, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що після укладення оспорюваного договору позивач продовжувала проживати у спірному будинку і передача останнього фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри позивача на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Встановивши, що ОСОБА_4 в силу свого похилого віку, якій на момент укладення договорів дарування виповнилося 88 років, яка за станом здоров`я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, маючи необхідність у сторонній допомозі, укладаючи із відповідачами договори дарування належних їй на праві власності земельної ділянки та житлового будинку, діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідачі будуть доглядати за нею, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між нею та відповідачами, у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Старовойтов Олександр Сергійович, про визнання правочинів удаваними та розірвання договору довічного утримання,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_3 , на постанову Апеляційного суду Черкаської області

від 17 липня 2018 рокувідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк