ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 646/13441/15-ц

Провадження № 22-ц/818/1518/19

28 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря - Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк»

на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2018 року (суддя Шелест І.М.)

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів та пені, -

встановив:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів заборгованість по кредиту, яка станом на 15.10.2015 року складає 9647,51 долларів США заборгованість по кредиту та процентам; 5 306,21 гривень - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, в тому числі: заборговність по кредиту строкова 8 410,92 доларів США, заборговансіть по кредиту прострочена -275, 82 доларів США, заборгованість по процентам строкова 88, 61 доларів США, заборгованість по процентах прострочена 872,16 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності-1168, 80 гривень, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів 4 137, 41 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 07.03.2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно якого відповідач отримав в кредит грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США та зобов`язався їх повернути. Крім того, 07.03.2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалася відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання боржником умов кредитного договору. Взяті на себе зобов`язання відповідно до умов кредитного договору відповідачі не виконують, кредитну заборгованість не сплачують. На листи попередження банку про необхідність погашення простроченої заборгованості по кредиту відповідачі не відреагували.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов не визнав.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2018 року позов ПАТ «Укрсиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 529, 82 доларів США та 601, 62 гривень що складається з:

- 96, 85 доларів США заборгованість по кредиту прострочена;

- 432, 97 доларів США заборгованість по процентах прострочена;

- 130, 94 грн. заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту;

- 470, 68 грн. заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 9117, 69 доларів США та 4 704, 59 гривень, яка складається з:

- 8410, 92 доларів США заборгованість по кредиту строкова;

- 178, 97 доларів США заборгованість по кредиту прострочена;

- 88, 61 доларів США, заборгованість по процентах строкова;

- 439, 19 доларів США, заборгованість по процентах прострочена;

- 1037, 86 грн. заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту;

- 3666, 73 грн. заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів.

У задоволенні позову про стягнення боргу з ОСОБА_2 за період з 01 січня 2015 по 29.04.2015 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник ПАТ «УкрСиббанк» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом за період з 01 січня 2015 року по 29.04.2015 року скасувати та постановити у цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 коштів у розмірі 529,82 доларів США та пені в розмірі 601,62 грн.

Апеляційна скарга ПАТ «Укрсиббанк» мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що АТ «Укрсиббанк» скористався своїм правом вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, тому з моменту спливу строку на усунення порушення Кредитного договору змінився строк для виконання позичальником своїх грошових зобов`язань. Крім того, враховуючи, що строк дії договору поруки не встановлено, ПАТ «Укрсиббанк» аби уникнути припинення поруки, наданої ОСОБА_2 мав пред`явити вимогу до неї протягом шести місяців з дня настання строку основного зобов`язання, тобто до 21.03.2016 року.

Правом на подання відзиву відповідачі не скористались.

Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 07.03.2008 року між Акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (при застосуванні ануїтентної системи погашення).

Відповідно до умов договору банк зобов`язався надати позичальнику однією сумою кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 10 000,00 доларів США, позичальник зобов`язався сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів у розмірі 110 доларів США щомісячно в строк до 07.03.2028 року (п. 1.2.2).

Позивачем прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором було виконано в повному обсязі, надано відповідачу кредитні кошти в сумі 10 000,00 доларів США (а.с. 9 том 1).

07.03.2008 між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №186150, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як поручитель зобов`язалася перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту №0 від 07.03.2008 року, що вона обізнана про всі умови Договору. Договором поруки визначено, що він набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного припинення всіх зобов`язань Боржника за основним зобов`язанням (а.с. 8 том 1).

Судом встановлено і не заперечувалося сторонами, що умови Договору про надання споживчого кредиту №0 від 07.03.2008 відповідачем ОСОБА_1 виконувалися належним чином до грудня 2014 року.

У зв`язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту і процентів за користування кредитними коштами, утворилася заборгованість за кредитним договором, яка згідно довідки розрахунку станом на 15.10.2015 року склала: заборгованість по кредиту строкова 8 410, 92 доларів США, заборгованість по кредиту прострочена 275, 82 доларів США, заборгованість по процентам строкова 88,61 доларів США, заборгованість по процентах прострочена 872, 16 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності 1168,80 грн., заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів 4 137, 41 грн.

11 серпня 2008 року відповідач у зв`язку з виникненням простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом, направив ОСОБА_1 (а.с.43-44 том 1) та поручителю ОСОБА_2 письмову вимогу (а.с.41-42 том 1), в якій зазначив про розмір простроченої заборгованості за процентами та звернув увагу на те, що у разі непогашення простроченого зобов`язання протягом 31 дня з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги 41 календарного дня з дати відправлення вимоги банк буде змушений вимагати від боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 як погашення заборгованості за відсотками, так і повернення кредиту в повному обсязі.

Вимога була надіслана ОСОБА_1 за адресою, зазначеною в договорі, відповідач не отримав вказану вимогу банку, що підтверджується повідомленнями органів зв`язку (а.с.45 том 1). Вказана вимога була отримана відповідачем ОСОБА_2 19.08.2015 року, про що є відомості у зворотному поштовому повідомленні (а.с.46 том 1).

Протягом встановленого строку відповідачі вимоги банку щодо погашення простроченої заборгованості не виконали, що стало підставою для звернення до суду із вимогами про дострокове повернення кредитних коштів.

Відмовляючи у позовних вимогах про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 01.01.2015 року по 29.04.2015 року та стягуючи її лише з позичальника ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, позивач помилково пред`явив вимоги про стягнення з відповідачів заборгованість в повному обсязі за весь період в солідарному порядку, тоді як вимогу до поручителя слід пред`являти в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом 6 місяців з дня настання строку погашення чергового платежу.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов`язання (як правило, грошового).

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Врегульовуючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної правової норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53 цс 14 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-623 цс 17.

Таким чином посилання в апеляційній скарзі на те, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом направлення вимоги боржнику та поручителю, є безпідставним, оскільки ця вимога стосувалась погашення простроченої заборгованості, а не дострокового повернення кредиту.

Беручи до уваги, що з позовними вимогами до поручителя банк звернувся 28.10.2015 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заборгованість за кредитом та процентах за користування кредитом за період з грудня 2014 року по 07.04.2015 року підлягає стягненню лише з позичальника, оскільки порука ОСОБА_2 у відповідності до ч.4 ст.559 ЦК України щодо стягнення заборгованості за цей період є припиненою.

В іншій частині рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко