ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4548/19 Справа № 211/3212/17 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/3212/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2019 року, яке ухвалено суддею Ніколенко М.Д. об 11 годині 02 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 лютого 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 1987 року по 2003 рік ОСОБА_1 перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, 07 серпня 2001 року, ними було придбано за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Договір був оформлений на імя відповідача ОСОБА_2, проти чого позивач не заперечувала, та після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 залишилася мешкати в квартирі. Однак відповідач, який після розірвання шлюбу мешкав з новою родиною в належному йому будинку №23 по вул. Ярошенка м. Кривого Рогу, повідомив її, що ця квартира є його особистою власністю та він має власні плани на квартиру.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд: визнати, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю, розділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однокімнатну квартиру № 32, житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 37,6 кв.м., розташовану на шостому поверсі девятиповерхового будинку № 3 по вул. Сімонова в м. Кривому Розі, визнавши за сторонами у справі право власності по 1/2 частці квартири кожному.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однокімнатну квартиру № 32 житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 37,6 кв.м., розташовану на шостому поверсі девятиповерхового будинку № 3 по вул. Сімонова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

Розділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однокімнатну квартиру № 32 житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 37,6 кв.м., розташовану на шостому поверсі девятиповерхового будинку № 3 по вул. Сімонова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 гривень 00 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Зокрема, на думку відповідача, судом не було враховано розяснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у п. 9 Постанови від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» про те, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу майно, крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу. Вважає, що позивачем не було доведено належними та допустимим доказами факт придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, а покази свідків є неналежними доказами та не підтверджують джерело походження коштів. При цьому, наголошує й на тому, що суд безпідставно не прийняв до уваги рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 28.12.2001 року, яким було встановлено, що фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було припинено з травня 2001 року, тобто на час придбання квартир вони не проживали разом та спільного господарства не вели. На думку відповідача, суд також не надав належної оцінки одержанню ним коштів у позику для придбання квартири та відсутності у ОСОБА_4 самостійного заробітку.

У відзиві на апеляційну скаргу, який подано з порушеннями вимог ст. 360 ЦПК України (до відзиву не додано доказів надсилання відзиву іншим учасникам справи, а тому не враховується колегією суддів при ухвалені рішення по суті, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 02 жовтня 1987 року по 24 листопада 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6,7 ).

07 серпня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі № 3515, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 8).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з презумпції належності придбаного за час шлюбу майна - квартири АДРЕСА_3до спільної сумісної власності подружжя, не доведення відповідачем ОСОБА_2 факту придбання квартири за його особисті кошти у період фактичного припинення шлюбу та можливості його поділу між подружжям в рівних частках.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.1 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Спірні правовідносини виникли між сторонами до 01.01.2004 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сімю України 1969 року (далі КпШС України), а тому порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами діючого на той час законодавства, яке ці відносини регулює.

Відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 24, ч.1 ст. 28 КпШС України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно із ч.1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обовязку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Також, аналогічне правове положення закріплене в ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Згідно частини 2 статті 28 КпШС України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

В Сімейному кодексі України аналогічне регулюються положеннями статей 119-120 СК України, відповідно до яких у разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Відповідно до розяснень, наданих у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України) «Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1988 року № 16 (зі змінами і доповненнями), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

При цьому, належить виходити із того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС України, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними за час шлюбу нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності.

Таке ж розяснення містить й Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, яке діє на час вирішення спору (п. 23).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, квартира АДРЕСА_4 придбана 07 серпня 2001 року, тобто в період шлюбу між сторонами та за спільні кошти подружжя.

Доказів в спростування наведеного та доказів в підтвердження того, що спірне майно придбано за кошти відповідача ОСОБА_2 суду ані ним, ані його представником не надано, не містять таких доказів й матеріали справи.

Отже, встановивши, що спірне майно було придбано сторонами під час шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання такого майна відповідачем ОСОБА_2 за кошти, що належать йому особисто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира була придбана під час роздільного проживання сторін при фактичному припиненні шлюбу, а тому є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 колегією суддів відхиляються, оскільки матеріалами справи підтверджено, що рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами постановлено 28 грудня 2001 року, тобто вже після придбання спірної квартири.

При цьому, матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 20 листопада 2001 року, тобто у період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 62) та весь час безперервно у ній проживає (а.с. 63-65).

Доводи ж апеляційної скарги про те, що при розгляді справи про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судом було встановлено факт припинення шлюбних відносин у травні 2001 року колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з мотивувальної частини рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 28 грудня 2001 року, посилання суду на те, що сторони не підтримують шлюбних відносин з травня 2001 року, відбулося без встановлення обставини щодо спільного проживання сторін, ведення сторонами спільного господарства та обсяг спільно нажитого майна, оскільки дані обставини не були предметом судового розгляду і судом не досліджувалися, у звязку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання обставин, на які мається посилання у рішенні Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 28 грудня 2001 року, преюдиційним фактом при розгляді цивільної справи про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки одержанню відповідачем ОСОБА_2 коштів у позику для придбання квартири та відсутності у ОСОБА_4 самостійного заробітку колегією суддів не приймаються, оскільки ці обставини досліджувалися судом першої існатцнії та їм надано належну оцінку, зокрема, щодо того, що договір позики укладено відповідачем в період перебування у шлюбі, а тому отримані за ним кошти є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції не було в повній мірі враховано положення ч.1 ст. 29 КпШС України, якою визначено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні, та, при постановленні рішення про поділ майна подружжя у рівних частках, не зазначено в його резолютивній частині про визнання права власності за кожним із подружжя (сторонами у справі) права власності на належну їм частку, тобто по Ѕ частині спірної квартири за кожним, що зобовязує суд апеляційної інстанції вийти за межі доводів апеляційної скарги у відповідності до вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, в зазначеній частині, не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для доповнення рішення суду та викладення абзацу третього резолютивної частини рішення суду у наступній редакції: «Розділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однокімнатну квартиру № 32 житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 37,6 кв.м., розташовану на шостому поверсі девятиповерхового будинку № 3 по вул. Сімонова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці вказаної квартири».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2019 року - змінити.

Викласти абзац третій резолютивної частини рішення суду у наступній редакції: «Розділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однокімнатну квартиру № 32 житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 37,6 кв.м., розташовану на шостому поверсі девятиповерхового будинку № 3 по вул. Сімонова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці вказаної квартири».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному поряду не підлягає.

Повне рішення суду складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: