КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7014/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019року місто Київ

справа № 755/1198/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2019 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила строком на 6 місяців встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покладення на нього обов`язківіз вимогою:

заборонити перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

заборонити ОСОБА_3 , наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ;

заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефоні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особистого або через третіх осіб;

заборонити ОСОБА_3 переслідування ОСОБА_1 або в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що ОСОБА_3 є її сином та проживає разом з нею та її матір`ю ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2 , квартира приватизована, ОСОБА_3 є співвласником квартири.

Вказувала, що неодноразово ОСОБА_3 проходив лікування від алкогольної і наркотичної залежності та стан здоров`я його значно покращився.

Проте, у серпні 2018 року стався рецидив залежності ОСОБА_3 , останній відновив надмірне вживання невідомих препаратів та почав агресивно себе поводити по відношенню до неї.

Зазначала, що протягом останніх чотирьох місяців вона багаторазово була піддана фізичному, психологічному та економічному домашньому насильству від свого рідного сина, який постійно знаходиться під дією невідомих препаратів у стані сп`яніння та ймовірно в повній мірі не усвідомлює значення своїх дій.

Вказувала, що ОСОБА_3 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП.

Зауважувала, що вона зверталася з заявами до Дніпровськогог УП ГУНП в місті Києві по факту нанесення їй тілесних ушкоджень сином ОСОБА_3

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року в задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог заяви.

Зазначала, що суд визнав доведеними обставини, які дають підстави для видачі обмежувального припису відносно кривдника, й дана частина рішення не оскаржується.

Вважала незаконною відмову суду в задоволенні заяви з тих підстав, що заходи обмеження прав кривдника спрямовані на обмеження його прав, як співвласника квартири, чим позбавить права на вільний доступ до житла, яке є єдиним місцем проживання останнього.

Судом не було враховано: триваючий та системний характер протиправних дій кривдника, чим створено ризик продовження останнім таких дій; тимчасовість заходів, які направлені на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб.

Зауважула, що такий захід як тимчасове обмеження права вільного доступу до житла є виправданим, з огляду на практику Європейського Суду з прав людини, оскільки кривдник не позбавляється, а лише законно тимчасово обмежуються з метою забезпечення реалізації та захисту прав потерпілої особи.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Заявник та її представник в судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заінтересована особа в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні вимог заяви, суд першої інстанції вважав доведеними обставини, які дають підстави для видачі обмежувального припису відносно кривдника ОСОБА_3 , проте не вбачав за можливе застосування до нього визначених заявником заходів тимчасового обмеження прав кривдника, які безпосередньо спрямовані на обмеження його прав, як співвласника квартири, чим позбавить права на вільний доступ до житла, яке є єдиним місцем проживання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є рідним сином заявника ОСОБА_1

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають та зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 Вказана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності.

Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_1 посилалася на те, що її син ОСОБА_3 неодноразово проходив лікування від алкогольної, наркотичної залежності та стан здоров'я його значно покращився. Проте в серпні 2018 року стався рецидив його залежності та протягом чотирьох останніх місяців вчиняв психологічне, фізичне насильство в сім'ї проти неї.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 року встановлено, що ОСОБА_3 вчинив насильство відносно своєї матері та його визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП України, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт строком 40 годин. (а.с.84-85).

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року встановлено, що ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, провокував конфлікт та кидався в бійку до своєї матері. У зв`язку з чим, його визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП України та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт строком 50 годин. (а.с.86-87).

За змістом частини 6 статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення (зокрема), яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої цю постанову ухвалено, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З листа Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києва від 05 грудня 2018 року №388аз/125/50-2018 вбачається, що 03 жовтня 2018 року та 12 жовтня 2018 року до відділу надійшли заяви від ОСОБА_1 по факту нанесення останній тілесних ушкоджень сином ОСОБА_3 , які були зареєстровані в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125 КК України. (а.с.88-89).

З відповіді Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києва від 21 грудня 2018 року №16055/125/50/01-2018 слідує, що за результатами перевірки було встановлено, що працівниками Дніпровського УП ГУНП в місті Києві було неодноразово здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 . З кривдником ОСОБА_3 були проведенні профілактично-роз'яснювальні бесіди та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 та ч.2 ст.173-2 КУпАП (а.с.92).

Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти) (ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Як вбачається з матеріалів справи заявник неодноразово зверталася до органів поліції з заявами про вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 по відношенню до неї.

Суд першої інстанції вважав доведеними обставини, які дають підстави для видачі обмежувального припису відносно кривдника ОСОБА_3

Рішення суду в цій частині ОСОБА_3 не оскаржується та в колегії суддів відсутні підстави для переоцінки зазначеного висновку суду.

У заяві про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 просила строком на 6 місяців встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав останнього:

заборонити перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

заборонити ОСОБА_3 , наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ;

заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефоні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особистого або через третіх осіб;

заборонити ОСОБА_3 переслідування ОСОБА_1 або в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Згідно з ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Відмовляючи у встановленні такого заходу тимчасового обмеження прав останнього,як заборона перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 суд виходив з того, що ОСОБА_3 є співвласником квартири й це обмеження позбавить його права на вільний доступ до житла, яке є єдиним місцем його проживання.

Звертаючись до суду, заявник посилалася на те, що після неодноразових заяв до поліції насильство не припинялось та вона побоюється за своє життя.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Разом з тим, постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 рокута 11 грудня 2018 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальнілості за ч.1 ст.173-2 та ч.2 ст.173-2 КУпАП засвідчують вчинення останнім домашнього насильства саме психологічного характеру.

При цьому, як вбачається з пояснень заявника, наданих нею у суді апеляційної інстанції, остання не проживає в квартирі за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_3 іншого житла не має та він не працює.

Крім того, як вбачається з пояснень ОСОБА_3 , у нього з заявником виник спір щодо порядку користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та останній зазначав про те, що заявник за вказаною адресою не проживає, а у нього іншого житла не має, а також не має можливості наймати інше житло.

А відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій дійшов вірного висновку про те, що застосування до ОСОБА_6 такого заходу тимчасового обмеження прав останнього,як заборона перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 є порушенням його права на житло передбаченого ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: