Дата документу 24.04.2019 Справа № 331/3944/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/3944/18 Головуючий у 1 інстанції Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/191/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у особі керівника Правника Олександра Петровича на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2018 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

22 червня 2018 року позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просила суд в порядку забезпечення позову накласти арешт на майно ОСОБА_5, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Позивач вказувала, що незабезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_5, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1, призведе до того, що належне відповідачу майно може бути перереєстроване та надалі продане з метою уникнення фактичного виконання рішення суду, що суттєво ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на майно ОСОБА_5, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1, до набрання рішенням законної сили.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у особі керівника Правника О.П. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що спірне житлове приміщення є предметом іпотеки за Договорами іпотеки від 28 грудня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. за реєстровими номерами 2587 та 2588, укладеними між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 Дії щодо накладення арешту на зазначену нерухомість суперечать чинному законодавству України та грубо порушують права ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як іпотекодержателя, оскільки позбавляють останнього законного права одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_5, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1, до набрання рішенням по справі законної сили, є необхідним для можливості виконання рішення суду по справі про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 80000,00 грн.

З даними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 січня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики на суму 80000,00 грн.

На виконання вищевказаного договору, 21 січня 2017 року ОСОБА_4 було передано ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 80000,00 грн., що було зафіксовано розпискою від 21.01.2017р.

В порушення визначеної у договорі дати повернення суми позики в розмірі ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 80000,00 грн., не повернула та ухиляється від взятого на себе зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_5, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1, до набрання рішенням по справі законної сили, є необхідним для можливості виконання рішення суду по справі про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 80000,00 грн.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_5, як власник нежитлового приміщення АДРЕСА_1 має об'єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Враховуючи, що предметом спору є стягнення грошових коштів за договором позики в розмірі 80 000 грн., які відповідач в добровільному порядку позивачу не повертає, колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на нежитлове приміщення, що належить ОСОБА_5, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України, свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно, а відтак суд дійшов вірного висновку про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Таким чином, стороною позивача наведені як причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття, враховано співмірність заходу забезпечення позову заявленим вимогам, з огляду на що висновок суду про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності фактів можливого ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення не спростовують висновків суду.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Заходи забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави та не повинні призводити до фактичного вирішення справи по суті.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що дії щодо накладення арешту на зазначену нерухомість суперечать чинному законодавству України та грубо порушують права ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як іпотекодержателя, оскільки позбавляють останнього законного права одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами є безпідставними, оскільки застосування в цій справі заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нежитлове приміщення, яке є предметом іпотеки, не порушує права іпотекодежателя.

Кірм того, скаржником не вчинено жодних дій, які б свідчили про порушення його права внаслідок не виконання договору іпотеки , скаржник не звертався до нотаріуса для надання відповідного виконавчого напису. Тобто, обставини які б вказували на порушення права скаржника - відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав уважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у особі керівника Правника Олександра Петровича залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 травня 2018 року

Головуючий

Судді: