ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1468/17 Головуючий суддя І інстанції Короткий І.П.
Провадження № 22-ц/818/1398/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: договірні
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Сащенка І.С., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Короткого І.П., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (нині Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (нині Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк») про визнання договору поруки припиненим,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося з позовом, в якому зазначило, що 29.12.2009 між позивачем та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач надав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 16942,34 грн. строком до 28.12.2012 зі сплатою відсотків за користування кредитом. 29.12.2009 між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язалася нести відповідальність як солідарний боржник за виконання ОСОБА_3 зазначеного кредитного договору. Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконав. Загальна сума заборгованості ОСОБА_3 перед позивачем становить 73678,91 грн., яку позивач просить стягнути разом з судовими витратами на свою користь з відповідачів.

ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник ОСОБА_3 помер. Оскільки ОСОБА_4 не навала своєї згоди на забезпечення виконання зобов'язання новим боржником, а також через пропуск позивачем строку для звернення до суду, просить суд визнати договір поруки №РМ-09-021-02 від 29.12.2009, укладений між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_4, припиненим.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» та задоволено зустрічний позов ОСОБА_4

Визнано договір поруки №РМ-09-021-02 від 29.12.2009 року, укладений між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_4, припиненим.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 640 (шістсот сорок) гривень судових витрат.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги, а у задоволенні вимог ОСОБА_4 - відмовити.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеності обставин, що мають значення для справи.

Вказано, що ОСОБА_4 є спадкоємицею ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала з ним на час відкриття спадщини. Зазначено, що ОСОБА_4 вказана обставина не була спростовано. Послались на те, що відсутність свідоцтва про право не спадщину не позбавляє спадкоємця права звернутись за ним без обмеження у часі.

Учасники справи не скористались правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності усіх учасників судового засідання, належним чином повідомлених про розгляд справи, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно положень ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.12.2009 між позивачем та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач надав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 16942,34 грн. строком до 28.12.2012 зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Між позивачем та ОСОБА_4 29.12.2009 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язалася нести відповідальність як солідарний боржник за виконання ОСОБА_3 зазначеного кредитного договору.

Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконав.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_3 перед позивачем становить 73678,91 грн.

Під час розгляду справи, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 помер.

Згідно відповідей Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 25.08.2017 та 07.09.2018 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 заяв про прийняття спадщини відмову від спадщини не надходило, спадкові справи не заводились, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Відмовляючи у задоволенні вимог Банку та задовольняючи вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції обґрунтовував свій висновок тим, що оскільки позивач не довів, що після смерті ОСОБА_3 відбулося переведення боргу на іншу особу, а ОСОБА_4 не поручилася за нового боржника, то вказаний договір поруки слід визнати припиненим з передбачених у ч. 3 ст. 559 ЦК України підстав.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що порука припинила свою дію, що виключає можливість банку на звернення з вимогами до поручителя, однак, вважає, що порука припинилась з інших правових підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України, з огляду на наступне.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З огляду на те, що відповідачем не оспорено факту укладення учасниками справи договорів кредитування та поруки, а також неналежного виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, що зумовило утворення заборгованості, яка викладена у відповідному розрахунку, суд вважає такі обставини встановленими.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Нормами ч. 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані прострочення збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд апеляційної інстанції враховує, що провадження у даній справі було відкрито 28 лютого 2017 року, тобто за життя ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказане свідчить, що вимоги до солідарного боржника (поручителя) були пред'явлені за життя основного боржника, а тому безпідставним є посилання суду першої інстанції як на підставу припинення поруки на ч. 3 ст. 559 ЦПК України, за якою порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

З огляду на те, що основний боржник, за якого поручилась ОСОБА_4, помер вже після звернення з позовом до поручителя, порука не може припинитися внаслідок смерті основного боржника. Тому у даному випадку не підлягають врахуванню роз'яснення, що були надані судам у п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» про те, що на поручителів може бути покладено відповідальність за порушення боржником обов'язку щодо виконання зобов'язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, зафіксоване в тому числі у договорі поруки.

Однак, судом першої інстанції не було надано належну оцінку доводу зустрічного позову про припинення поруки у зв'язку зі спливом строку її дії.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду із вказаним позовом, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, можна зробити висновок, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов'язання.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії відноситься до преклюзивних, як строк існування самого зобов'язання поруки, а його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

За таких обставин, спірним договором поруки не визначено конкретний строк, після закінчення якого порука припиняється, а наявний в ньому пункт 11, яким установлено, що він діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, не може вважатися строком їх дії, оскільки не відповідає вимогам принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, та змісту статей 251, 252 ЦК України, де визначено, що настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Таким чином, вимоги до поручителя банк мав право заявити до спливу шести місяців з моменту настання остаточного строку погашення зобов'язання згідно з умовами договору кредиту - 28.12.2012, тобто до 28.06.2013, тоді як до суду банк звернувся лише у лютому 2017 року.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи АТ КБ «Приватбанк» про те, що порука є дійсною протягом п'яти років, оскільки умовами п. 12 Договору поруки передбачено збільшення строку в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист права або інтересу, до п'яти років, що відповідає положенням ч. 1 ст. 259 ЦК України (а. с. 13).

Як уже було зазначено вище, договором поруки від 27 лютого 2009 року не встановлено конкретного строку, після якого порука припиняється. Це питання визначено у договорі загальними фразами, які не встановлюють конкретного строку дії поруки. Колегія суддів також заважає, що за змістом ст.ст. 553, 559 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку протягом певного строку, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони остаточно припиняються. Тому визначений у договорі поруки строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права чи законного інтересу, п'ять років, не змінює шестимісячний строк дії поруки, який за своїм змістом не є строком захисту порушеного права, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора (є преклюзивним).

Зазначене відповідає правовому висновку про застосування ст. 559 ЦК України Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 20 березня 2019 року, прийнятої за наслідками розгляду справи № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18), який колегія суддів враховує при виборі і застосуванні вказаної норми права до спірних правовідносин за правилом ч. 3 ст. 263 ЦПК України.

При цьому колегія суддів в контексті закінчення строку поруки на день звернення до суду з позовом не бере до уваги той факт, що 16.06.2015 основний боржник добровільно сплатив банку 5000 грн. в рахунок погашення кредиту, оскільки на той день шестимісячний строк поруки вже сплив і цей строк є преклюзивний, тобто не підлягає поновленню.

Щодо вимог за зустрічним позовом, то підставою припинення поруки ОСОБА_4 у своєму позові окрім ч. 3 ст. 559 ЦПК України визначала і пропуск строку для звернення з вимогою до поручителя.

ОСОБА_4 помилково вважала, що цей строк згідно п. 12 Договору поруки збільшено до п'яти років, і він повинний відраховуватися з дати укладення цього договору, 29.12.2009. У даному випадку відповідно до вищевказаних обставин та правових висновків суду апеляційної інстанції строк дії поруки становить шість місяців і він на день звернення банка до суду з позовом також сплив після закінчення строку повернення кредиту, 28.12.2012.

За таких обставин, зустрічний позов підлягає задоволенню з інших підстав, а саме, з огляду на те, що банком пропущено шестимісячний строк на звернення з вимогами до поручителя, ч. 4, а не ч. 3 ст. 559 ЦК України, як помилково вирішив суд першої інстанції.

З огляду на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріально права, доводи скарги частково спростовують висновки суду, то на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду, відмовляє у задоволенні вимог первісного позову та задовольняє вимоги зустрічного з інших підстав. В іншій частині щодо розподілу судових витрат рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року - слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відмовити з інших підстав.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити з інших підстав.

В іншій частині щодо розподілу судових витрат рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина

Судді колегії І.С. Сащенко.

О.М. Хорошевський.