Єдиний унікальний номер 227/3322/18 Номер провадження 22-ц/804/1321/19

Єдиний унікальний номер 227/3322/18 Головуючий у 1 інстанції Любчик В.М.
Номер провадження 22-ц/804/1321/19 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Новікової Г.В. , Тимченко О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №227/3322/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку із порушенням термінів її виплати

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2019 року, ухвалене в місті Добропілля Донецької області,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послався на те, що він 02 січня 1985 року працевлаштувався у Локомотивне депо Іловайськ «Донецька залізниця» на посаду помічника машиніста, про що маються відповідні записи у трудовій книжці. 18 липня 2016 року відбулась реорганізація структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця», як наслідок він продовжив працювати у Виробничому підрозділі «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Після цього, позивачем було подано заяву про звільнення за власним бажанням, у зв`язку з чим 15 березня 2017 року видано наказ структурного підрозділу ПАТ «Українська залізниця» №40/ОС про його звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України. Проте, після звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, а сума заборгованості по теперішній час не погашена. Таким чином, вважає, що ПАТ «Українська залізниця» має перед ним не погашену заборгованість із заробітної плати, компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Просив суд стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 59276,71 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів), компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, у розмірі 8358,02 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 березня 2017 року і по день ухвалення рішення судом (з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та зборів).

26 листопада 2018 року представник позивача подав заяву в якій просив, зокрема, врахувати при ухваленні рішення визнання позивачем ОСОБА_1 факту отримання 26 липня 2017 року частини заборгованості за березень 2017 року у розмірі 2410,76 грн., у зв`язку з чим стягнути на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 56865,95 грн. та компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, у розмірі 8018,10 грн.

У поданій заяві від 20 лютого 2019 року представник позивача, зокрема, просив виключити з позовних вимог позивача вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку із порушенням термінів її виплати задоволено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 56865,95 грн., без утримання податку та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 8018,10 грн., без утримання податку та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на корить держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Із вказаним рішенням не погодилось АТ «Українська залізниця» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній1 платі у розмірі 56865,95 грн., суми компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 8018,10 грн. скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити.

До апеляційної скарги додає заяву в якій зазначено, що постановою Кабінету міністрів України №938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Українська залізниця», також додає витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В обґрунтування доводів зазначило, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором.

Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України визнано, що терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків відповідачем, передбачених трудовим договором.

Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією.

Як вбачається з додатків по позовної заяви, позивач перебував у трудових відносинах з структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Територіально зазначений підрозділ знаходиться на непідконтрольній українській владі території м. Донецьк.

Відсутність документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, затверджених наказом від 05 грудня 2008 року № 489 Державного комітету статистики «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистки праці», а саме: наказів (розпорядження) про прийняття на роботу; наказів (розпорядження) про надання відпустки; наказів (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту); табеля обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжної відомості працівника не дає підстав для підтвердження інформації щодо фактичного виконання робіт, що безпосередньо впливає на можливість проведення нарахувань.

Науково-правовим висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21 -10.2 від 16 січня 2018 року відносно відповідача засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, що унеможливило виконання відповідачем своїх зобов`язань, передбачених ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначив що доводи апеляційної скарги необґрунтовані, відповідач посилається на докази, що були ним подані із порушенням порядку та строків, передбачених ЦПК України та просив залишити рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України визначено, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що у період з 02 січня 1985 року по 15 березня 2017 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем.

02 січня 1985 року позивача було прийнято до «Локомотивного депо Іловайськ» Донецької залізниці» у якості помічника машиніста тепловозу; 05 червня 1986 року переведено машиністом тепловозу; на підставі наказу № 89/ОС від 15 червня 2009 року «Локомотивне депо Іловайськ Донецької ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 19 червня 2006 року перейменоване на «Локомотивне депо Іловайськ» ДП «Донецька залізниця»; 01 травня 2013 року на підставі наказу №57/ОС від 26 квітня 2013 року виробничий персонал реорганізованого локомотивного депо Іловайськ ДП «Донецька залізниця» перепідпорядкований до оборотного локомотивного депо Іловайськ приєднаного до основного локомотивного депо Ясинувата-Західне ДП «Донецька залізниця».

Також судом встановлено, що 18 липня 2016 року згідно наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 303 від 15 квітня 2016 року Локомотивне депо Ясинувата-Західне ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватське локомотивне депо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 виданої на ім`я позивача.

На підставі долученого до матеріалів справи наказу (розпорядження) № 40/ос від 15 березня 2017 року, ОСОБА_1 звільнено з посади машиніста тепловоза ВП «Ясинуватське локомотивне депо» СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, про що у трудовій книжці зроблено запис № 17.

Згідно копії довідки про доходи № 0338 від 11 травня 2017 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 начальником виробничого підрозділу «Ясинуватське локомотивне депо» загальна сума нарахованого доходу за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року, за виключенням аліментів складає 59276,71 грн., загальна сума сплаченого доходу за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року, за виключенням аліментів складає 0,00 грн.

Також, до матеріалів справи долучено копії розрахунків заробітної плати за липень-листопад 2016 року, січень-березень 2017 року, розрахунок оплати відпустки ОСОБА_1

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці» а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, в також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

В статті 115 КЗпП України зазначено - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з вимогами ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Сторонами визнано, що при звільненні ОСОБА_1 не отримав заробітну плату та всіх йому належних виплат за першу половину березня 2017 року в сумі 59276,71 грн.

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги надані позивачем розрахункові листи, та табулеграми, оскільки зазначені документи не мають суперечностей та не викликають у суду сумнівів, щодо їх достовірності, і дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача, з урахуванням заяви представника позивача від 26 листопада 2018 року про визнання позивачем факту отримання 26 липня 2017 року частини заборгованості за березень 2017 року у розмірі 2410,76 грн. (а.с.105-107), заборгованості по заробітній платі у сумі 56865,95 грн.

Також вірним є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за втрату грошових доходів.

Пунктами 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таким чином позивачем не пропущено строку звернення до суду з даним позовом.

ОСОБА_1 має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою виплати розрахунку при звільненні, яка відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» мала бути виплачена відповідачем відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати регулюється Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», з метою реалізації якого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно до п. 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу позивача щодо стягнення з відповідача компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач вимог закону про повний розрахунок при звільненні не дотримався, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, внаслідок цього існує заборгованість по заробітній платі та іншим платежам.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у виплаті позивачу заробітної плати, є хибним з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов`язок своєчасно провести всі розрахунки та вжити всі необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства.

Суд першої інстанції також правомірно врахував Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України, проте наявність такого висновку не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці (в тому числі, оплати за час простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: Г.В. Новікова

О.О. Тимченко