ПОСТАНОВА
Іменем України

17 травня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/6509/17

провадження № 22-ц/4809/815/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Міністерство оборони України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Панфілова А. В.) від 27 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Міністерства Оборони України про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди.

Вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 . Її чоловік проходив військову службу у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 де служив на посаді командира групи спеціального призначення 3 окремого полку спеціального призначення. Наказом першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 31 травня 2014 року № 13 він був направлений в службове відрядження в базовий табір штабу Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей для виконання службових (бойових) завдань, а 30 липня 2014 року капітан ОСОБА_4 загинув в результаті ушкодження внаслідок військових дій в зоні проведення антитерористичної операції. Смерть ОСОБА_4 пов`язана з виконанням обов`язків військової служби і завдала їй та їх малолітній дитині значної психологічної травми. Загибель чоловіка являється для неї та їх дитини безповоротною тяжкою втратою. Вона відчуває невпевненість у своєму майбутньому та майбутньому дитини, відчуває постійну пригніченість, тривогу, розпач, втратила спокій та сон, її здоров`я похитнулося. Крім того, факт смерті ОСОБА_4 був встановлений лише на підставі висновку експертизи, а з метою ідентифікації тіла у їх сина було відібрано зразок біологічного матеріалу, що на її думку також призвело до додаткових психологічних страждань.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила стягнути з Міністерства оборони України на її користь 3 000 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку, що моральні страждання позивача внаслідок смерті чоловіка є неоспорювними, але позивач не довела, що ті чи інші дії відповідача перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками, які настали для позивача та її малолітньої дитини. Законодавством визначено для військовослужбовців та членів їх сімей певні гарантії, соціальні пільги, направлені на компенсацію завданих їм збитків, в тому числі моральних. Суд вважав, що позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційний скарзі позивач вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Позивач вважає необґрунтованим висновок суду про те, що нею не доведений факт дії або бездіяльності Міністерства оборони України щодо спричинення моральної шкоди. Оскільки на час загибелі капітана ОСОБА_4 він перебував у розпорядженні командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а тому. відповідно до норм ст. 56 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обов`язок держави відшкодувати завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений центральний орган державного управління у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позову.

Позиція відповідача щодо доводів і вимог апеляційної скарги

Відповідач не скористався своїм правом надати відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися.

Представник позивача - адвокат Васильєв В.В. засобами електронного зв`язку подав письмове клопотання про розгляд справи в апеляційному суді без його участі та участі позивача і задоволення апеляційної скарги.

Від представника відповідача в день судового засідання надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з хворобою представника, який хворіє з 22 квітня 2019 року.

Колегія суддів вважає, що відповідач, який є юридичною особою, отримавши судову повістку-повідомлення 23 квітня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, та знаючи про хворобу свого представника мав вжити заходів для участі у справі 07 травня 2019 року іншого представника Південно Східного територіального юридичного відділу Міністерства Оборони України, причина неявки іншого представника чи неможливості його направлення для участі в судовому засіданні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначена.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Крім того, згідно ч. ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 липня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 проходив військову службу у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 , де служив на посаді командира групи спеціального призначення 3 окремого полку спеціального призначення.

Наказом першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 31 травня 2014 року № 13 ОСОБА_4 був направлений в службове відрядження в базовий табір штабу Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей для виконання службових (бойових) завдань.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 загинув.

Витягом із наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09 листопада 2015 року №260 підтверджується, що капітан ОСОБА_4 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 в результаті ушкодження внаслідок військових дій в зоні проведення антитерористичної операції, смерть була визнана такою, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

При встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

За правилами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 2, 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відшкодування такої шкоди можливе, коли це передбачено відповідним законодавством, що визначає порядок і умови її відшкодування. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Факт заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок загибелі її чоловіка в зоні проведення антитерористичної операції у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби є доведеним і сумніву не підлягає.

Міністерство оборони України є уповноваженим органом державного управління і у деліктних правовідносинах на нього покладається обов`язок компенсувати завдану шкоду (в тому числі моральну) за умови, що таку шкоду завдано незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю цього суб`єкта.

Суд першої інстанції правильно вказав, що матеріали справи не містять доказів протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачу заподіяна моральна шкода.

Сам по собі факт наявність моральної шкоди не породжує у Міністерства оборони України обов`язку з її відшкодування, оскільки відсутні така складова цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що загибель капітана ОСОБА_4 настала внаслідок військових дій в зоні проведення антитерористичної операції.

Згідно ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом.

Отже у відносинах відшкодування шкоди, заподіяної потерпілим від терористичного акту, зобов`язаною особою являється держава незалежно від її вини, а її відшкодування здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК Українидержава є учасником цивільних відносин.

Проте держава є особливим суб`єктомправовідносин, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції, тобто у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а їх виразником створені державою правомочні органи.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу Українибезпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України.

У зв`язку з цим у справах про відшкодування шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України відповідачем (або співвідповідачем) повинна залучатися Державна казначейська служба України. Такі ж по суті роз`яснення містяться у п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4.

Однак у цій справі позивач не пред`явив вимог до Державна казначейська служба України, а Міністерство оборони України не являється належним відповідачем осквльки не є розпорядником коштів Державного бюджету і не має джерел покриття таких витрат.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14 є помилковим, оскільки Верховний Суд України у зазначеній постанові вказав про наявність підстав для покладення на Міністерство оборони України обов`язку відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час (як джерела підвищеної небезпеки, що перебуває у віданні міністерства), та шкоду, яку було заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень.

Тобто судами у вказаній справі було встановлено протиправність дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, однак при розгляді цієї справи такі обставини не встановлено.

Помилковим є посилання позивача на норму ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно якої відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Як вбачається зі змісту цієї норми, вона поширюється лише на військовослужбовців.

Доводи апеляційної скарги про те, що відшкодування моральної шкоди повинно проводитися на підставі ст.ст.153, 173 Кодексу законів про працю України є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 був військовослужбовцем, а гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни та членів їх сімей, забезпечуються відповідно до Законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та інших законів (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргумент апеляційної скарги є аналогічними доводам позовної заяви та не спростовують висновків суду першої інстанції, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 лютого 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 травня 2019 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. І. Мурашко