Номер провадження: 22-ц/813/4106/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2018 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

Разом із позовною заявою позивачем було надано до суду заяву про забезпечення позову, згідно якої позивач просила суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2018 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання - задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,4 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_2.

Зустрічне забезпечення не застосовувалось.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2018 року та винести постанову, якою в задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 надав суду заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_2.

До суду апеляційної інстанції з'явився представник позивача - ОСОБА_5, та відповідач ОСОБА_2, ОСОБА_3 до суду не з'явилась, хоча була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з'явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду, зазначеним вимогам відповідає в повній мірі, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на даний час між сторонами по справі існує спір про розірвання договору довічного утримання від 01 червня 2010 року, укладеного між позивачкою та відповідачкою, за яким ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 зобов'язалась забезпечувати ОСОБА_3 утриманням (доглядом) довічно.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 грудня 2018 року вбачається, що відповідачці ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 01 червня 2010 року.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову, районний суд виходив з того, що з метою захисту законних прав та інтересів позивача та з метою уникнення будь-яких дій з боку відповідача, спрямованих на відчуження нерухомості іншим особам, що, в свою чергу, унеможливить виконання можливого рішення, необхідно задовольнити клопотання про забезпечення позову.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Так, забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" N 9 від 22.12.2006 р., розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідно до ч.2 ст.755 ЦПК України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача, а отже правовідносини по договору довічного утримання не передбачають правонаступництва.

Апелянт також посилається на те, що відчужити квартиру вона не зможе, поки не буде припинено договір довічного утримання, оскільки діє заборона на відчуження квартири, тому накладення арешту оскаржуваною ухвалою є безпідставним.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" N 9 від 22.12.2006 р.,особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Оскільки ОСОБА_2 в поданій апеляційній скарзі сама посилається на те, що на сьогоднішній день діє заборона на відчуження квартири, передбачена діючим законодавством, тому застосований судом першої інстанції арешт на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,4 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_2 жодним чином не порушує її прав, а направлений на протидію можливого зловживання апелянтом своїми правами.

Щодо посилань апелянта на те, що заява ОСОБА_3 про забезпечення позову не містить пропозицій щодо зустрічного забезпечення, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов'язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З урахуванням вищевказаного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зустрічне забезпечення у даній справі не підлягає застосуванню, оскільки вичерпний перелік випадків коли зустрічне забезпечення повинно бути застосованим, передбачено в ст. 154 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2018 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.04.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А.Гірняк

О.С.Комлева