Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

місто Київ

справа № 715/1109/15-ц

провадження № 61-8860св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області

від 18 липня 2016 року у складі колегії суддів: Чупікової В. В., Перепелюк І. Б., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень, просила припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку нерухомого майна з виплатою компенсації вартості частки у розмірі 488 500, 00 грн та визнати за нею право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона разом з відповідачем є співвласниками зазначеного будинку. ОСОБА_2 , як співвласник будинку, не турбується про його технічний стан, не сплачує комунальні послуги, створює їй нестерпні умови проживання, тому спільне володіння і користування майном стало неможливим. Спірний будинок, в якому вона проживає, будувався за індивідуальним проектом з розрахунку на проживання однієї сім`ї, має один вхід, один заїзд на подвір`я, єдину систему електропостачання, газопостачання, теплопостачання та водопостачання. Спільне володіння та користування цим нерухомим майном є неможливим, а припинення частки ОСОБА_2 не завдасть йому істотної шкоди, оскільки він на праві власності має інше нерухоме майно, а саме: житловий будинок на АДРЕСА_2 .

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Судом припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами у АДРЕСА_1 , стягнуто на його користь грошову компенсацію вартості такої частки в розмірі 462 902, 00 грн з ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами

у АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що в судовому засіданні ОСОБА_2 визнав ту обставину, що проживає із дружиною в с. Тисовець Сторожинецького району Чернівецької області в будинку батьків дружини, а відтак припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що спільне володіння і користування будинком є неможливим через неприязні відносини між сторонами. Оскільки позивач внесла на депозитний рахунок суду суму вартості частки відповідача у спільному майні, суд встановив наявність правових підстав для задоволення вимог позову.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 18 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що за змістом статті 365 ЦК України неможливість спільного володіння і користування майном може мати місце лише у випадку, якщо річ є неподільною. У разі поділу спірного житлового будинку на дві ізольовані квартири (частини) з облаштуванням окремих входів, двох кухонь, двох ванн, двох санвузлів неможливість спільного володіння і користування зазначеним нерухомим майном буде виключена. Доводи сторони позивача про те, що вартість будівельних робіт, матеріалів з переобладнання приміщень будинку на дві ізольовані квартири складає згідно з технічним висновком 477 947, 05 грн, тобто дорожча ніж вартість 1/2 частки спірного нерухомого майна 462 910, 00 грн, яка визначена судовою будівельно-технічною експертизою від 21 вересня 2015 року, не дають підстав для задоволення позовних вимог, так як не ґрунтуються на вимогах закону.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просила скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що апеляційний суд на власний розсуд визначив наявність одночасно усіх чотирьох підстав частини першої статті 365 ЦК України обов`язковою умовою застосування цієї статті. Такий підхід не відповідає правильному застосуванню норм матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11 та від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13.

За твердженням заявника, апеляційний суд у своєму рішенні не зазначив, у чому саме буде полягати істотна шкода ОСОБА_2 , а тільки обмежився самим висновком про її існування.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі договору дарування від 02 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М. О., ОСОБА_2 став власником 1/2 частини нерухомого майна у АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом про державну реєстрацію від 02 липня 2014 року № 23731005.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно

від 07 жовтня 2014 року за № 27794110 інша 1/2 частка зазначеного нерухомого майна належить позивачу ОСОБА_1

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з частиною другою статті 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено.

Втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що за змістом статті 365 ЦК України неможливість спільного володіння і користування майном може мати місце лише у тому випадку, якщо річ є неподільною.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 17 червня 2016 року встановлена технічна можливість поділу в натурі житлового будинку в домоволодінні у АДРЕСА_1 на дві окремі ізольовані квартири з облаштуванням двох входів, двох кухонь, двох ванн, двох санвузлів з урахуванням вимог будівельних норм і правил, що пред`являються до житлових та підсобних приміщень. Проведення розподілу в натурі житлового будинку відповідно до ідеальних часток (по 1/2 частини) на дві ізольовані квартири (частини) з облаштуванням окремих входів є технічно можливим в частках, близьких до ідеальних.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що спірний житловий будинок можливо поділити на дві ізольовані частини, які практично відповідають часткам сторін у праві власності. У разі поділу житлового будинку на дві ізольовані квартири (частини) з облаштуванням окремих входів, двох кухонь, двох ванн, двох санвузлів неможливість спільного володіння і користування зазначеним нерухомим буде виключена.

Висновком згаданої експертизи встановлено, що ринкова (дійсна) вартість спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами станом на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції складає 2 176 865,00 грн - позивач на депозитний рахунок суду внесла 462 910, 00 грн, що не в повному обсязі компенсує відповідачу втрату права власності на частку в майні.

Враховуючи те, що спірний житловий будинок є подільним, а внесена позивачем на депозитний рахунок суду сума грошових коштів не у повному обсязі компенсує відповідачу втрату права власності на частку в майні, то обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, спорудами у АДРЕСА_1 завдасть йому істотної шкоди, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог позову.

Обґрунтованими є твердження заявника про те, що апеляційний суд помилково зазначив про обов`язкову наявність одночасно усіх умов, визначених пунктами 1-4 частини першої статті 365 ЦК України, адже він суперечить вищенаведеній постанові Верховного Суду України.

Поряд з цим, оскільки апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові, Верховний Суд визнає наведені міркуваннями формальними, що не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції по суті, та застосовує положення частини другої статті 410 ЦПК України, відповідно до якого не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року

і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик