РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 203/1724/17

пр. № 2/759/1001/19

24 квітня 2019 року Святошинський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді П`ятничук І.В.,

при секретарі Медвідчук В.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача адвоката Бурби Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , що діє в інтересах недієздатного ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась 15 травня 2017 р. до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до відповідача ОСОБА_5 що діє в інтересах недієздатного ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2017 р. вказана цивільна справа передана на розгляд до Святошинського районного суду м.Києва.

Згідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 31 липня 2017 р. вказана цивільна справа прийнята до провадження та призначено справу до судового розгляду.

В підготовчому судовому засіданні позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до вимог якої позивач просила стягнути з ОСОБА_5 який є опікуном ОСОБА_6 на її користь суму інфляційних втрат 145452 грн. 50 коп., трьох процентів річних 13709 грн. 30 коп., та проценти за безпідставне користування грошовими коштами позивача в розмірі 186549 грн., а всього 345 710 грн. 80 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказувала на те, 09.10.2009 р. нею у ОСОБА_6 придбано квартиру АДРЕСА_1 , розрахунок за квартиру проводився грошовими коштами в розмірі 18000 доларів США, про що є розписка. В подальшому, вказана квартира 11.12.2009 р. нею - ОСОБА_1 продана ОСОБА_10 однак, в подальшому відповідно до рішення Кіровського районного суду м.Дніпро договір купівлі-продажу квартири від 09.10.2009 р. визнано не дійсним. Відповідно до рішення Апеляційного суду м.Дніпро від 02.10.2013 р. витребувано вказану квартиру у ОСОБА_10 для передачі у власність ОСОБА_6 , вказуючи на те, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14.06.2010 р. ОСОБА_6 визнано недієздатним та призначено йому опікуна ОСОБА_5 Позивач, вказує на те, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2014 р. було підтверджено факт отримання 18000 доларів США, а тому стягнуто з ОСОБА_5 , який є опікуном недієздатного ОСОБА_6 крім іншого стягнуто суму коштів в розмірі 179863,00 грн., що в еквіваленті становить 18000 доларів США, на виконання вказаного рішення видано виконавчий лист 10.04.2015 р., 15.05.2015 р. постановою державного виконавця відділу ДВС Святошинського РУЮ відкрито виконавче провадження № 47564527. В строк встановлений для самостійного виконання рішення суду , дане рішення суду виконано не було, а тому кошти які позивачу повинен повернути відповідач знецінились і на момент виконання рішення суду 19.12.2016 р. отримавши 183117 грн. 85 коп. позивачем не було отримано частину боргу, оскільки на момент проведення розрахунку 1 дол.США дорівнював 26,33 грн., і 18000 доларів США становило б 473940 грн., таким чином на час розрахунку позивачем не одержано все майно яке було передано позивачем ОСОБА_6 , враховуючи наведене та посилаючись на ст.ст. 11.16,216,509,526,530,533,536,599,625,1214 ЦК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити.

Як відомо, з 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судоах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В свою чергу, як передбачено ч. 2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК країни цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження.

З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст.19, 274-282 ЦПК України, справу призначено до розгляду по суті у загальному позовному провадженні за участю сторін.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 15 березня 2019 р. закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити посилаючись на обставини справи викладені позовній заяві та уточненнях до неї, вказували, що ОСОБА_6 отримавши кошти від них, тривалий час користувався коштами, а повернувши кошти, здійснив повернення в гривнях по курсу, який був на час укладання угоди, що на 290822 грн. 15 коп. є меншим від суми яку вони мали отримати, тому на даний час вони просять стягнути з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних, за безпідставне користування чужим майном та не своєчасне виконання зобов`язання.

Відповідач ОСОБА_5 який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду своїх представників, з належним чином оформленими повноваженнями, тому є можливим розгляд справи в його відсутності.

Представники відповідача ОСОБА_3 та адвокат Бурба Ю.М. в судовому засіданні проти задоволення заявлених позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що позивач придбав квартиру у психічно хворої особи ОСОБА_5 і вже через місяць після придбання продали дану квартиру ОСОБА_10 за 20000 доларів США, жодних доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог не надано, також, вказували, що кошти повернуто згідно до рішення суду.

Третя особа ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, тому є можливим розгляд справи в її відсутності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали вказаної справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2001 року.

09.10.2009 року ОСОБА_6 продав належну йому квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 , яка в свою чергу 11.12.2009 року продала вказану квартиру ОСОБА_10 На підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2009 року за ОСОБА_10 15.12.2009 року було зареєстровано право власності на квартиру в реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 14.06.2010 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_6 було визнано недієздатним, над ним встановлено опіку та призначено опікуном його сина ОСОБА_5

Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.11.2010 року, що набрало законної сили, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 09.10.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , було визнано недійсним.

Відповідно до рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2013 року, що набрало законної сили, було задоволено позов, заявлений ОСОБА_5 в інтересах недієздатного ОСОБА_6 та витребувано квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_10 і повернуто її у власність ОСОБА_6

23.09.2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2001 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2013 року право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року апеляційна скарга відповідача на вказане рішення суду першої інстанції була задоволена частково. На користь позивачки ОСОБА_1 з відповідача було стягнуто грошових коштів у розмірі 181 304 грн. 80 коп., та судових витрат у сумі 1 813 грн. 05 коп., всього- 183 117 грн. 85 коп. (а.с.33-37). Вказане рішення набрало законної сили.

Виконавчий лист Кіровського районного суду м.Дніпропетровська про стягнення вказаної суми датований 19 червня 2014 року, виданий позивачці 10 квітня 2015 року.

Як визнано сторонами в судовому засіданні, на підставі даного виконавчого документа, 12.12.2016 р. на р/р ОСОБА_1 перераховано 183117 грн. 85 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано суду розписку відповідно до якої ОСОБА_6 отримав за продану ним квартиру АДРЕСА_1 , 18000 доларів США в еквіваленті 8 грн. 50 коп., однак дана розписка жодним чином не вказує в яких саме коштах отримані кошти та від кого саме, а також не містить жодних зобов`язань щодо сплати відсотків та інфляційних втрат.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на ст.ст. 11.16,216,509,526,530,533,536,599,625,1214 ЦК України, що також не в повній мірі відповідає правовідносинам які склались між сторонами.

Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд приймає до уваги правові позиції Верховного Суду України, викладені в Аналізі практики застосування ст 625 ЦК України в цивільному судочинстві від 04 березня 2014 року (Розділ «Зміст ст.625 Цивільного кодексу України та сфера її застосування»), де зокрема вказано слідуюче.

Судам слід мати на увазі, що грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Стаття 625 ЦПК України регулює зобов`язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Тобто, дія ст.625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Аналогічна позиція вказана зокрема в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 р. N 10-74/0/4-13, « Про деякі питання застосування статті 625 ЦК України».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що відповідно до положень ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно ст. 1214 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Однак, судом не встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли саме боргові зобов`язання., тому не є можливим застосування даних норм закону, щодо ст.1214 ЦК України то судом в судовому засіданні не здобуто жодних доказів отримання відповідачем доходів від вказаного майна, також суд вважає доцільним врахувати те, що на час розгляду справи в квартирі АДРЕСА_1 мешкає ОСОБА_10 яка є сестрою позивача та доказів, щодо повернення позивачем останній коштів від продажу даної квартири суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд однозначно прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог позивачки, а тому в задоволенні позову повинно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11, 57-60, 64, 88, 208,209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заявлених вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , що діє в інтересах недієздатного ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 29 березня 2018 року у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, у вигляді заборони провадити будь-які дії щодо відчуження даного нерухомого майна - скасувати.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В.П`ятничук

Зазначити дані позивача: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ).

Зазначити дані відповідача: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ).