ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року м. Чернівці

справа № 714/881/18

провадження 22-ц/822/437/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Одинака О. О., Перепелюк І.Б.

секретар Вовкун Н.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення з житлового будинку без надання іншого житла за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області у складі судді Акостакіоає О. Т. від 21 лютого 2019 року,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом.

Зазначала, що їй на праві власності належить житловий будинок розташований в м. Герца по вул. А. Пумну, 13 Герцаївського району Чернівецької області. У ньому зареєстровані та проживають вона, відповідач ОСОБА_3, який є її колишнім чоловіком, та їх троє дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Відповідач систематично порушує правила співжиття, у стані алкогольного спяніння вчиняє сварки, виражається нецензурними словами, погрожує розправою, створюючи їй та дітям неможливі умови для проживання.

Незважаючи на притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за такі дії, профілактично-розяснювальну роботу з ним, своєї поведінки він не змінив, добровільно виселитися та переїхати проживати в інше житло не бажає.

Позивач просила усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом виселення відповідача без надання йому іншого жилого приміщення.

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на неповне зясування обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги усіх фактів та доказів порушення відповідачем правил співжиття, продовження негативної поведінки після вжиття до нього заходів впливу, переоцінив значимість висновків, зазначених у рішенні Герцаївського районного суду від 14 серпня 2018 року в аналогічній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Стверджує, що позивач безпідставно посилається на те, що він зловживає спиртними напоями та негативно ставиться до дітей, будинок, в якому проживають сторони, збудований під час шлюбу та є спільним майном подружжя.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

У справі встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1999 року по 05 вересня 2014 року, що підтверджується копією рішення Герцаївського районного суду від 05 вересня 2014 року (а. с. 13).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 березня 2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 березня 2014 року за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок, який розташований в м. Герца по вул. А. Пумну, 13 Герцаївського району Чернівецької області (а.с.19-20).

Указаний будинок є постійним місцем проживання відповідача.

Правовою підставою позову позивач зазначила частину 1 статті 116 ЖК України, статтю 391 ЦК України.

Відповідно до статті 157 ЖК України членів сім'ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною 1 статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

За змістом указаних норм з підстав систематичного порушенням правил співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, можуть бути виселені лише члени сімї власника будинку чи інші особи, які не є власниками чи співвласниками будинку.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що спірний житловий будинок ним з позивачем набуто під час перебування у шлюбі, а тому він є спільною власністю сторін, незважаючи на те, що правовстановлюючий документ видано лише на імя позивача.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В суді апеляційної інстанції позивач визнала, що спірний будинок збудований сторонами як подружжям під час перебування їх у шлюбі.

За нормою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, виходячи з презумпції віднесення спірного будинку до спільного майна подружжя, вимоги ОСОБА_1 про виселення відповідача ОСОБА_3 на підставі статті 391 ЦК України, частини 1 статті 116 ЖК України є безпідставними оскільки у спірному випадку презюмується, що він є співвласником житлового будинку.

Тому, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для виселення відповідача у звязку з систематичним порушенням правил співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з ним в одному будинку є необґрунтованими.

За нормою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції також виходив з не доведення протиправності поведінки відповідача, яка б давала підстави для його виселення.

Як розяснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Тобто для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно щоб до винної особи попередньо були застосовані заходи попередження суспільного впливу.

У справі встановлено, що постановами Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23 серпня 2017 року та від 13 березня 2018 року відповідач ОСОБА_3 притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сімї (а.с. 38-39).

Проте указане у спірному випадку не може бути самостійною підставою для виселення відповідача з житлового будинку за місцем проживання.

За певних умов вчинення насильства в сімї може бути підставою для застосування обмежувального припису стосовно кривдника.

Встановлено, що рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 14 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення відповідача відмовлено у звязку з безпідставністю заявлених вимог. Суд дійшов висновку про непідтвердження систематичності порушення відповідачем правил співжиття з відповідачем.

Заявник посилається на неврахування судом першої інстанції продовження відповідачем протиправної поведінки, в т.ч. на факт притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 184 КУпАП за невиконання ним обовязків щодо виховання дітей, що мало місце у липні 2018 року.

Проте можливе вчинення відповідачем такого правопорушення не є свідченням продовження порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку.

Суть такого порушення може свідчити саме про невиконання особою батьківських обовязку, а не про порушення правил співжиття у розумінні частини 1 статті 116 ЖК України.

У звязку з цим доводи заявника про неналежну оцінку судом першої інстанції доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття, які на думку позивача дають підстави для виселення відповідача зі спірного будинку, не заслуговують на увагу.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 1 частини 1 статті 374, частиною 1 статті 375, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови 26 квітня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О. О. Одинак

ОСОБА_7