Справа № 473/2121/19
УХВАЛА

"24" травня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі судді Лузан Л.В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,

ВСТАНОВИВ :

В травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам на утримання неповнолітніх дітей, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.11.2011 року.

Одночасно позивач подав клопотання, в якому просив звільнити його від сплати судового збору.

Розглянувши дану заяву, суд прийшов до наступного.

Так, згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , Рекомендації щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 14.05.1981 року, та практики Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнається необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19.06.2001 року в справі «Креуз проти Польщі»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв`язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Так, відповідно до ч. ч.1, 3 ст. 136 ЦПК України, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З вищевказаних підстав, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, повязаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

При цьому, особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно ст. 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Між тим, на підставі наданих позивачем доказів судом не встановлено такого майнового стану позивача, який перешкоджав би сплатити судовий збір у визначеному законом розмірі (768 грн. 40 коп.).

За таких обставин, клопотання позивача ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 136, 260, 261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Л.В.Лузан