Справа № 463/3969/17
Провадження № 2/463/199/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Шеремети Г.І.

з участю секретаря судових засідань: Козак О.В.

представника позивача Піхоцької Л.В.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, остаточно просив стягнути з відповідача на його користь 32 529,59 грн. заборгованість по договору №1146 від 05.05.1997 року станом на 15.03.2018 року.

Позов мотивує тим, що 13.07.1993 року між Фондом комунального майна міста Львова, функція якого на сьогоднішній день виконує Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, та ОСОБА_2 , було укладено договір оренди нерухомого майна №1146, згідно якого відповідачу було передано у строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення, загальною площею 21,3 кв.м. по АДРЕСА_1 . Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16.11.2011 року в справі №2-3917/11 вирішено зобов`язати ОСОБА_2 повернути Управлінню комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 21,3 кв.м. згідно з актом здачі-приймання, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 2185,48 грн. неустойки за період часу з 1 липня 2010 року до 1 лютого 2011 року. Вказаного рішення суду відповідач не виконав, продовжив користуватися об`єктом оренди та повернув такий лише 28.02.2018 року згідно акту приймання- передачі, виданого ЛКП «Господар». За період з 2013 року по 2018 рік відповідач орендну плату за користування об`єктом оренди не вносив згідно умов договору, внаслідок чого станом на 15.03.2018 року виникла заборгованість в розмірі 32 529,59 грн., з вимогою про стягнення якої звернувся позивач до суду.

Представник позивача в судовому засідання пред`явлений позов по суті підтримала в повному обсязі з підстав, передбачених в ньому. Крім того, пояснила, що заявлена в позові сума в розмірі 32 529,59 грн. є неустойкою, яка підлягає стягненню за невиконання відповідачем взятих на себе згідно укладеного договору оренди зобов`язань. Проти заявленого представником відповідача клопотання про застосування строків позовної давності заперечила з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечив з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с.100-101) та у зв`язку з цим просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем 3-річного строку позовної давності. Пояснив, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16.11.2011 року в справі №2-3917/11 договір оренди нерухомого майна №1146 припинено з 05.06.2010 року. Після прийняття вказаного рішення відповідач продовжив використовувати об`єкт оренди та вносив за нього орендну плату, останній платіж - 01 грудня 2013 року. А відтак 3-річний строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки за невиконання взятих на себе відповідачем зобов`язань сплив 02 грудня 2016 року, а позивач звернувся до суду з відповідним позовом 07 серпня 2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Ухвалою судді від 08.08.2017 року відкрито провадження по справі (в редакції ЦПК України до набрання чинності змінами від 03.10.2017 року).

У звязку з набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року та вступом в дію 15.12.2017 року нового Цивільного процесуального кодексу України, суд здійснював розгляд даної справи за правилами ЦПК України від 15.12.2017 року з призначенням справи до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 21.06.2018 року закрито підготовче провадження по справі, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Заслухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, з`ясувавши усі обставини по справі та враховуючи подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, суд вважає за можливе постановити відповідно до ст.265 ЦПК України рішення, яким в позові відмовити виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинним ЦК України передбачено два види позовної давності: загальна, яка встановлена тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України) та спеціальна, яка згідно ст.258 ЦК України встановлена законом для окремих вимог.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Проте, відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 29.05.2012 року №01-06/735/2012 «Про деякі питання практики застосування статей 785 та 786 ЦК України», неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, а тому застосування до неї спеціальної позовної давності є неправильним (див. постанову Верховного Суду України від 20 березня 2012 року у справі № 40/117). Таким чином, ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Судом встановлено, що 13.07.1993 року між Фондом комунального майна міста Львова, функція якого на сьогоднішній день виконує Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, та ОСОБА_2 було укладено договір оренди нерухомого майна №1146, згідно якого відповідачу було передано у строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення, загальною площею 21,3 кв.м. по АДРЕСА_1 (а.с.7-10).

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16.11.2011 року в справі №2-3917/11 вирішено зобов`язати ОСОБА_2 повернути Управлінню комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 21,3 кв.м. згідно з актом здачі-приймання, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 2185,48 грн. неустойки за період часу з 1 липня 2010 року до 1 лютого 2011 року (а.с.12-14). З аналізу змісту цього рішення встановлено, що таким також було припинено з 05.06.2010 року договір оренди нерухомого майна №1146.

Як встановлено судом вказаного вище рішення суду відповідач не виконав, продовжив користуватися об`єктом оренди та повернув такий лише 28.02.2018 року згідно акту приймання- передачі, виданого ЛКП «Господар».

На запитання головуючого щодо підстав невиконання рішення суду та заходів, які вживалися позивачем, щодо примусового виконання судового рішення, представник пояснень не дала. Натомість, представник відповідача суду пояснив, що позивач виконавчого листа для виконання судового рішення не брав, а відтак його для примусового виконання до органів ДВС не пред`являв.

З пояснень представника позивача, даних в судовому засіданні, встановлено, що заявлена в позові сума заборгованості в розмірі 32 529,59 грн. є неустойкою, яка підлягає стягненню за невиконання відповідачем взятих на себе згідно укладеного договору оренди зобов`язань. Однак, згідно представленої довідки про заборгованість від 20.03.2018 року за №4-2302-621 така сума зазначена в графі заборгованість, а не неустойка (а.с.36-37). Вказану суперечність в поданому суду розрахунку представник позивача суду пояснити теж не змогла, оскільки, як зазначила сама, з таким розрахунком не ознайомлена, незважаючи на те, що така довідка видана офіційно та засвідчена гербовою печаткою та підписом начальника установи, представництво інтересів якої у суді здійснює.

Як встановлено судом останній платіж по орендній платі відповідачем було здійснено 01 грудня 2013 року, що не заперечила жодна із сторін. А відтак саме із цього часу, на думку суду, має обраховуватись 3-річний строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки.

А відтак 3-річний строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки за невиконання взятих на себе відповідачем зобов`язань сплив 02 грудня 2016 року, а позивач звернувся до суду з відповідним позовом 07 серпня 2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Крім того, аналізуючи усі обставини справи в сукупності з наданими сторонами доказами та поясненнями, суд приходить до висновку, що саме пасивною поведінкою сторони позивача: невзяття виконавчого листа, непред`явлення його до виконання, було фактично спричинено збитки в заявленому розмірі, з вимогою про стягнення яких звернувся позивач до суду.

У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Зважаючи на те, що у відповідності до вищенаведеного положення не передбачено можливості суду застосувати позовну давність з власної ініціативи, однак враховуючи те, що представником відповідача Гунька Т.С., як стороною в спорі, подано заяву про застосування строків позовної давності до моменту винесення судом рішення, то суд у відповідності до ст.267 ЦК України вважає за необхідне застосувати в даній справі позовну давність та у зв`язку з її пропуском позивачем з неповажних причин, оскільки проти її застосування заперечував та поважних причин його пропуску суду не навів, у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України відмовити в задоволенні позову.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові суд понесені позивачем судові витрати покладає на позивача. Інші учасники питання щодо розподілу судових витрат не ініціювали.

Керуючись ст.ст.10,12,13,76-80,259,263,264,273,354,355 ЦПК України, ст..ст. 15,16 ЦК України, суд, -

вирішив:

В позові Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (місцезнаходження: м.Львів, пл.Галицька, 15) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку в порядок та строки, передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 25 квітня 2019 року.

Суддя: Шеремета Г. І.