Справа № 206/5075/17
Провадження № 2/206/36/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Мороза К.Т.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на частину квартири, -

І. Стислий виклад позиції позивачів та заперечень відповідача.

Позовні вимоги позивачів обґрунтовуються тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач зареєстрували шлюб 10.08.1999. Від шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_3 У 2000 році відповідач отримав однокімнатну квартиру площею 29,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . Починаючи з 1996 року відповідач почав зловживати спиртними напоями та виганяти позивачів з квартири. В 2003 році шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Не витримавши сумісного проживання позивач ОСОБА_1 з 2011 по 2012 рік винаймала позивачу ОСОБА_3 квартиру, а сама ходила до сусідки, щоб переночувати. В жовтні 2012 року відповідач пішов жити в інше місце та по теперішній час в спірній квартирі не проживає. Відповідач з жовтня 2012 року не приймає участі в оплаті комунальних послуг за квартиру. Позивачі пропонували відповідачу сплатити його частку в спірній квартирі, у зв`язку з тим, що квартира однокімнатна та не може бути поділена, а його частка є незначною і не можу бути виділена в натурі. Відповідач від пропозиції відмовився. Відповідач має Ѕ частину спадщини після батьків за адресою: АДРЕСА_2 . Враховуючі вищевикладене, позивачі просили припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на 1/3 частку в квартирі АДРЕСА_1 та визнати за позивачкою ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та зазначив, що іншого житла в нього не має.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

10.10.2017 суддею Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4 відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

07.12.2017 суддею Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4 призначено судову будівельно-технічну експертизу та провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

05.09.2018 на адресу суду надійшов висновок експерта № 5953/5954-17 за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи.

Згідно розпорядження керівника апарату Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 95-р від 06.09.2018 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв`язку із звільненням ОСОБА_4 з посади судді у відставку, здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2018 цивільну справу розподілено судді Маштаку К.С.

10.09.2018 провадження у справі поновлено, прийнято до провадження суддею Маштаком К.С., призначено підготовче судове засідання, викликано сторони.

Під час розгляду справи судом заслухано вступне слово позивача ОСОБА_1 та відповідача, з`ясовано всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджено всі подані суду докази.

27.05.2019 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 29,4 кв. м., дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності громадянам: ОСОБА_2 (відповідач), ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (позивач), розмір частки кожного з власників становить 1/3, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 22.12.2008 та витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно від 25.03.2009 (а.с. 10-11).

10.08.1991 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого РАЦС Магдалинівського райвиконкому Дніпропетровської обл., актовий запис № 55 (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками у свідоцтві записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого РАЦС Самарського району м. Дніпропетровська (а.с. 13).

07.11.2003 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис № 293, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с. 14).

Відповідно до виконавчого листа № 2-1751 від 10.06.2003, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягали стягненню аліменти у розмірі ј всіх видів заробітку, але не менше Ѕ частки неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи з 29.05.2003 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 2009 по 2012 рік сплачували за навчання ОСОБА_3 в ДНУ ім. О. Гончара, що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 16).

Відповідно до висновку експерта № 5953/5954-17 за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 15.08.2018 та доданих до нього додатків, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 267380,00 грн., реальний поділ в натурі квартири АДРЕСА_1 не можливий; у зв`язку з тим, що поділ в натурі квартири АДРЕСА_1 не можливий, варіанти поділу квартири експертом не визначались (а.с. 52-72).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача та відповідача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Дані спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ст.ст. 355, 356 ЦК України власність двох чи більше із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Керуючись цими положеннями правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні права власності мають рівні права.

Згідно положень ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналізуючи вказану норму права, припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11) та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], N31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України»).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс14.

За ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Рішенням Європейського суду з прав людини було встановлено порушення національними судами ст. 1 зазначеного протоколу: суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена ст. 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Так, Європейський суд у п. 36 справи «Андрій Руденко проти України» (Заява №35041/05, Страсбург, 21 грудня 2010 року) зауважує, той факт, що не має значення чи було судом присуджено компенсацію за таку втрату (майна) для питання щодо наявності певного виду втручання. Однак умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», № 22603/02, п. 57 від 22 листопада 2007 року).

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ (з п. 42. рішення ЄСПЛ в справі «Андрій Руденко проти України») слідує, що внесення вартості частки у власності на депозитний рахунок суду першої інстанції було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення, адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15.

Проте позивачами за час розгляду справи не заявлялося суду відповідного клопотання про забезпечення позову шляхом надання дозволу ТУ ДСА в Дніпропетровській області на внесення на депозит суду 89126,67 грн. у якості компенсації за частку у спільному майні та не вжито жодних інших дій щодо попереднього внесення на депозит суду вартості цієї частки.

До того ж, судом встановлено, що спірна квартира є ізольованим жилим приміщенням, складається з однієї кімнати, загальна площа квартири становить 29,4 кв. м., а 1/3 частина становить 9,8 кв. м.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному випадку окремо, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Твердження ОСОБА_2 про відсутність у нього на праві власності іншого житла матеріалами справи не спростовані та відповідно доводи позивачів, що відповідач ОСОБА_2 має Ѕ частину спадщини після батьків за адресою: АДРЕСА_2 , жодним доказом об`єктивно не підтверджено.

Так, підсумовуючи вищевикладене, суд встановив, що позивачами не було внесено на депозитний рахунок коштів у розмірі вартості частки власності відповідача, якому належить 1/3 частина спірної квартири, яка у порівнянні із частинами співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яким також належить по 1/3 частині квартири, не може бути визначена як незначна. Зазначене житло є єдиною власністю ОСОБА_2 , припинення на яку завдасть останньому істотну шкоду, тому для припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників відсутні обов`язкові передумови для такого припинення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року № 760/8958/15-ц.

Враховуючи, що вимога щодо визнання права власності є похідною від припинення права власності, то відповідно підстави для задоволення вимоги щодо визнання права власності відсутні.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та не обґрунтованим, у зв`язку із чим у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України,ст.ст. 317, 355, 356, 365 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_6 ) про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на частину квартири - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.06.2019.

Головуючий суддя: К.С. Маштак