Справа № 165/1864/18 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/442/19 Категорія: 29 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Данилюк В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Нововолинської центральної міської лікарні, третя особа без самостійних вимог Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області, про стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 28 січня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що в 2015 році у неповнолітнього ОСОБА_2 , 2000 року народження, діагностували двосторонній крипторхізм, гіпогонадизм ІІ ст., ожиріння ІІІ ст., двосторонню піелоектазію. У 2016 році у нього діагностували й інші хвороби: вроджену аномалію розвитку сечової системи, двосторонній гідронефроз зліва і справа ІІ ст., хронічний пієлонефрит, сечокам`яну хворобу, стентирування нирки, двосторонній крипторхізм, гіпогонадизм ІІ ст., ожиріння ІІІ ст. У період з 2015 року по 2017 рік ОСОБА_2 неодноразово проходив стаціонарне лікування в ДУ «Інститут урології АМН України». Крім того, у даному закладі охорони здоров`я з 29 лютого 2016 року по 21 березня 2016 року він був прооперований. У квітні 2016 року ОСОБА_1 вперше звернулася до Нововолинської ЦМЛ для вирішення питання про визнання її дитини інвалідом з дитинства, тоді їй було повідомлено про необхідність звернутися в обласну лікарню, що вона не зробила через брак часу. В серпні 2016 року при повторному зверненні до лікарів Нововолинської ЦМЛ із виписками та рекомендаціями інституту урології НАМН України від 21 березня 2016 року лікарсько-консультативна комісія Нововолинської ЦМЛ довідкою скерувала її дитину до лікарсько-консультативної комісії у ВОДТМО. Після огляду лікарем-урологом дитини їй було повідомлено про необхідність повторного обстеження сина у ВОДТМО, з чим вона не погодилася, оскільки вважала що достатньо буде наявних виписок інституту. В період повторного лікування дитини в інституті лікуючий лікар запевнив, що встановлений у 2015 році діагноз дає право на визнання її сина дитиною-інвалідом, що змусило її повторно звернутися для вирішення даного питання. ЛКК Нововолинської ЦМЛ своїм листом повторно направила її до ЛКК ВОДТМО, яка в свою чергу повідомила, що визнання її дитини інвалідом та оформлення медичного висновку про дитину інваліда може розглянути ЛКК закладу охорони здоров`я за місцем спостереження дитини за наявності рекомендації з Інституту урології НАМН України. Після скарг на бездіяльність ЛКК Нововолинської ЦМЛ 11 травня 2017 року остання надала медичний висновок №19 про дитину-інваліда віком до 18 років.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що внаслідок ненадання медичного висновку про дитина-інваліда з 2016 року вони недоотримали соціальну допомогу та надбавку по догляду у розмірі 14 057,02 грн., яку могли би отримати за звичайних обставин, якщо би їх право не було порушено, що є упущеною вигодою, яку просили стягнути з Нововолинської центральної міської лікарні в користь ОСОБА_2

Крім того, позивачі зазначають, що неправомірними діями відповідача їм спричинені моральні страждання, що виразились у порушенні нормального укладу життя, оскільки вони вимушені докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав і для тривалого і дорогого лікування в закладах охорони здоров`я, тому просили стягнути також моральну шкоду в сумі 10000 грн та компенсувати судові витрати.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 28 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове - про задоволення вимог у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу позивача від інших учасників справи до суду не надходило.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції проводиться в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначної відповідно до норм ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно із нормами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі обгрунтованих та достатніх доказів на підтвердження заявлених вимог суду не надали, а в судовому засіданні не знайшли свого обгрунтованого підтвердження обставини щодо неправомірності дій відповідача, що потягло завдання шкоди, вина відповідача також не встановлена, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Із даним висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом .

Судом встановлено, що у 2016 році у ОСОБА_2 , який на той час був неповнолітнім, було виявлено вроджені вади здоров`я і позивач ОСОБА_1 звернулася до Нововолинської ЦМЛ із питаннями лікування та встановлення її синові інвалідності, яка була встановлена 11 травня 2017 року медичним висновком № 19 (а.с.11) .

Із наявних у матеріалах справи медичних виписок вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на обліку та проходив лікування в ДУ «Інституті урології АМН України» з 28.07.2015 року по 28.08.2015 року, з 15.10.2015 року по 05.11.2015 року, з 05.04.2016 року по 18.04.2016 року, з 05.07.2016 року по 12.07.2016 року, з 29.02.2016 року по 21.03.2016 року та з 01.02.2017 року по 10.02.2017 року (а.с.14-19).

Із пояснень представника відповідача, наданих в суді першої інстанції, вбачається, що лікуючим лікарем Нововолинської ЦМЛ за зверненням позивача було встановлено, що захворювання, наявне у ОСОБА_2 , є складним випадком, а тому позивачів було направлено до ЦЛКК задля встановлення цією комісією інвалідності дитині або надання відповідних консультацій ЛКК Нововолинської ЦМЛ. Також зазначав, що у червні та вересні 2016 року позивач усно зверталася до ЛKK з вимогою встановити її неповнолітньому сину статус дитини-інваліда. Тоді вона надавала виписки з медичних карт стаціонарного хворого ОСОБА_2 з Інституту урології НАМН України без обгрунтування медичних показань для визнання дитини інвалідом із зазначенням згідно з Міжнародною статистичною класифікацією хвороб та споріднених проблем здоров`я 10-го перегляду діагнозу та коду. Будь-яких інших виписок та/або документів з НАМН України чи ВОДТМО позивач не пред`явила.

Після неодноразових скарг позивача на дії Нововолинської ЦМЛ, 12 травня 2017 року ВОДТМО надала відповідь за №575/2/18.17, в якій було повідомлено, що згідно з наказом управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 01 вересня 2014 року №262-од «Про деякі питання встановлення інвалідності дітям» визнання позивача дитиною- інвалідом та оформлення медичного висновку про дитину-інваліда може розглянути лікарсько-консультативна комісія закладу охорони здоров`я за місцем спостереження дитини за наявності рекомендацій з «Інституту урології НАМН України». У відповіді ДЗ «ЦМЕК МОЗ України» підтвердило, що оформлення висновку покладене на ЛКК дитячого лікувально-профілактичного закладу за місцем проживання дитини.

Відповідно до Порядку встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям, затвердженого постановою КМУ від 21.11.2013 р. №917 інвалідність встановлюється дітям до досягнення ними 18 років у разі наявності стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюваннями, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що призводять до обмеження життєдіяльності дитини, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин за місцем проживання дитини-інваліда. Перелік захворювань та патологічних станів, що дають право на встановлення дітям інвалідності відразу до досягнення ними 18 років визначається МОЗ.

Умовами встановлення інвалідності, визначеними даним Порядком, встановлено, що Медико-соціальна експертиза проводиться комісіями з метою встановлення дітям категорії "дитина-інвалід" або "дитина-інвалід підгрупи А" за направленням лікаря, який надає первинну медичну допомогу, закладу охорони здоров`я, в якому спостерігається дитина, після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб дитини, визначення клініко-функціонального діагнозу, здійснення лікувальних і реабілітаційних заходів та отримання їх результатів за наявності документів, що підтверджують стійкий розлад функцій організму, зумовлений захворюваннями, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що призводять до обмеження життєдіяльності дитини.

На розгляд комісії лікар, який надає дитині первинну медичну допомогу, подає такі документи: історію розвитку дитини за формою, встановленою МОЗ;

виписку з медичної карти стаціонарного хворого або консультаційного висновку спеціаліста, виданих після стаціонарного або амбулаторного обстеження та лікування дитини в закладах охорони здоров`я та науково-дослідних установах, визначених МОЗ, з обґрунтуванням медичних показань для визнання дитини інвалідом із зазначенням згідно з Міжнародною статистичною класифікацією хвороб та споріднених проблем здоров`я 10-го перегляду діагнозу та коду; план медичної реабілітації; документ, що засвідчує особу батьків дитини або її законних представників.Лікар, який надає дитині первинну медичну допомогу, готує та подає на розгляд комісії документи для встановлення дитині категорії "дитина-інвалід" або "дитина-інвалід підгрупи А". При цьому зазначений лікар повинен бути присутнім під час проведення засідання комісії для інформування про стан дитини.

Відповідно до п.3 Положення про ЛКК лікарсько-консультативні комісії (далі - комісії) функціонують у закладах охорони здоров`я Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій. Утворюються в установленому порядку такі комісії: центральна комісія Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, центральні обласні, центральні міські у мм. Києві та Севастополі (далі - центральні комісії), міські, районні, міжрайонні, районні в містах комісії. Центральні комісії утворюються за рішенням Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Також підпунктами 4-5 пункту 8 даного Положення встановлено, що Центральні комісії проводять у складних випадках огляд хворих дітей та дітей-інвалідів за направленнями міських, районних, міжрайонних, районних у містах комісій; надають консультаційну допомогу фахівцям з питань проведення медико-соціальної експертизи дітей міських, районних, міжрайонних, районних у містах комісій;

Саме цим Порядком слід керуватися відповідачу у своїй діяльності, що також визначено в Наказі управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 01.09.2014 №262-од «Про деякі питання встановлення інвалідності дітям в області». Крім цього, в наказі зазначено, що проводити визнання дитини інвалідом до 18 років та оформлення медичного висновку про дитину-інваліда віком до 18 років слід за наявності висновку лікарсько-консультативних комісій обласного дитячого територіального медичного об`єднання, обласних лікувальних спеціалізованих закладів Національної дитячої спеціалізованої лікарні «ОХМАДИТ», клінік науково-дослідних установ МОЗ України та Національної АМН України після стаціонарного або амбулаторного обстеження.

Зі змісту виписок ДУ «Інституту урології НАМН України» вбачається, що вони з встановленими діагнозами ОСОБА_2 видавалися за періоди його лікування у вищевказаному закладі охорони здоров`я. При цьому вперше діагноз вроджена аномалія розвитку сечової системи зазначався у виписках за період лікування дитини в інституті з 29 лютого 2016 року по 21 березня 2016 року (а.с.16). В подальшому цей діагноз зазначався у всіх наступних виписках установи (а.с.17-21).

Проте, оскільки виписками, наданими позивачем з Інституту урології НАМН України не було обгрунтовано медичні показання для визнання дитини інвалідом, та при відсутності у штаті Нововолинської ЦМЛ дитячого лікаря-уролога, з огляду на це неможливо було остаточно встановити та визначити наявність у неповнолітнього ОСОБА_2 стійкого розладу функцій організму та можливі обмеження життєдіяльності дитини під час взаємодії із зовнішнім середовищем, а будь-яких інших виписок та/або документів з НАМН України чи ВОДТМО про медичне обстеження й проведення досліджень у даній установі позивач не надала, провести затребувані обстеження і дослідження безпосередньо в Нововолинській ЦМЛ змоги не було.

Дані обставини були встановлені судом першої інстанції.

Дослідивши та проаналізувавши зібрані судом докази в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивачами всупереч ст.81 ЦПК України не надано належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували протиправність дій чи рішень Нововолинської ЦМЛ.

Разом з тим, слід зазначити, що з вимогами про визнання незаконними дій відповідача до суду позивачі не звертались і в позовній заяві таких не ставили.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В частині другій цієї ж статті вказано, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як слідує з вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , внаслідок ненадання медичного висновку про встановлення статусу дитини-інваліда, з вересня 2016 року по травень 2017 року ними недоотримано соціальної допомоги та надбавки від Управління соціального захисту населення у розмірі 14 057,02 грн, які вони просили стягнути як упущену вигоду з Нововолинської ЦМЛ в користь ОСОБА_2

Аналіз наведених норм законодавства та правові висновки Верховного Суду дають підстави вважати, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи і наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання відповідачем своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У виді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Особа, яка вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди; вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Зазначений висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц.

З огляду на положення зазначених норм закону та висновок Великої Палати Верховного Суду, суд, встановивши відсутність доказів неправомірності дій відповідача, прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою у вигляді упущеної вигоди, дійшов правильних висновків щодо необґрунтованості вимог позивача про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди), оскільки позивачі не довели, що ці доходи не є абстрактними, а дійсно були б ними отримані. Також позивачами не доведено, що вони могли і повинні були отримати визначені ними доходи, і тільки неправомірні дії (бездіяльність) відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила їх можливості отримати прибуток.

Згідно з ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, позивачі зазначали, що внаслідок ненадання медичного висновку про дитину-інваліда ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, яку оцінюють у розмірі 10000 грн. Ця шкода полягає ще й у тому, що відстоюючи права своєї дитини, ОСОБА_1 витрачала свій час на звернення у різні інстанції. Відчуття незахищеності та безпорадності, а також пошук коштів для придбання ліків дитині призвели до сильних душевних страждань.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди також підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи із положення статті 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральних збитків суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши докази в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що не знайшли також свого підтвердження підстави стягнення моральної шкоди.

Умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності).

Проте позивачами не доведено, які негативні наслідки мали місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено ст.ст. 77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав належне обґрунтування.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384,389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 28 січня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 травня 2019 року.

Головуючий

Судді