Справа № 132/2356/17
Провадження № 22-ц/801/806/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Аліменко Ю. О.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 травня 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Піпко Андрієм Миколайовичем

на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Аліменка Ю.О., повний текст якого складено 21 грудня 2017 року

в справі №132/2356/17

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області (відповідач),

про визнання права власності за набувальною давністю,

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в районний суд з позовом до Мирненської сільської ради Калинівського району про визнання права власності за набувальною давністю, в обґрунтування якого посилався на те, що з червня 2003 року він зі своєю дружиною стали проживати у його діда ОСОБА_3 , в будинку АДРЕСА_1 . За час проживання їхня сім`я обробляла присадибну земельну ділянку і відремонтувала будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, але позивач з сім`єю продовжує проживати у цьому ж будинку до теперішнього часу.

Відповідно до відомостей з погосподарської книги №7 головою двору - будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і поховання якої здійснив нині вже покійний ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_4 , ніхто із спадкоємців протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, не вчинив дій, що свідчили б про прийняття спадщини, а тому позивач просив на підставі статті 344 ЦК України визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за АДРЕСА_1 , а саме: А - житловий будинок, вартістю 43326 гривень, а - веранда, вартістю 6174 гривень, П/а - погріб, вартістю 1318 гривень, Б - сарай з літньою кухнею, вартістю 6929 гривень, П/Б - погріб, вартістю 19754 гривень, Б1 - сарай, вартістю 2440 гривень, б - убиральня, вартістю 6768 гривень, Є - жомова яма, вартістю 3515 гривень, Ж - жомова яма, вартістю 3885 гривень, №1 - ворота, вартістю 1946 гривень, №2 - огорожа, вартістю 4013 гривень, загальною вартістю 1000,68 грн за набувальною давністю.

Стягнуто з Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області на користь ОСОБА_2 1000 грн 68 коп. сплаченого судового збору.

Не погодившись із судовим рішенням ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, проте обґрунтувала своє право на подання апеляційної скарги вирішенням судом питання про його права та/або обов`язки, через свого представника Піпко А.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення та ухвали нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд не встановив всі обставини справи, які, зокрема, полягають в тому, що спірний будинок належав його бабі ОСОБА_4 , після смерті якої в порядку спадкування за законом перейшов у власність її сина, а його батька - ОСОБА_6 , який був визнаний безвісті відсутнім, а в подальшому померлим. Відтак, в порушення норм процесуального права апелянт не був залучений до участі у справі, хоча має право на спадкування за законом, а Мирненська сільська рада є неналежним відповідачем, оскільки право власності на спірний будинок як на відмерлу спадщину нею оформлено не було.

Від позивача суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Піпко А.М. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 і його представник - адвокат Власюк А.В . проти задоволення апеляційної скарги заперечували і просили залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Представник відповідача - Мирненської сільської ради, повідомленої в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові.

Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції вважав, що добросовісне, відкрите та безперервне володіння позивачем житловим будинком з господарськими будівлями АДРЕСА_1 понад десять років не викликає сумніву та є доведеним, а відтак наявні підставі визнати за ним права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 344 ЦК України встановлює правові підстави набуття права власності за набувальною давністю.

Згідно з цією статтею особа, яка добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, набуває право власності на дане майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Суд апеляційної інстанції встановив, що на момент звернення до суду із відповідним позовом ОСОБА_2 знав про наявність особи, яка претендує на прийняття спадщини після смерті власника спірного будинку ОСОБА_4 - її внука ОСОБА_1 , тобто був обізнаний про відсутність у нього правових підстав для набуття права власності на це майно.

Зазначене підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.

Так апеляційним судом встановлено, що відповідно до записів погосподарської книги власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 (а.с. 83-85), яка 26 жовтня 1991 року на випадок своєї смерті склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті на що вона матиме право заповіла своєму сину ОСОБА_6 (а.с. 88).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 87).

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2016 року, яке набуло чинності 05 грудня 2016 року, ОСОБА_6 визнано безвісті відсутнім з 1 січня 2001 року (а.с. 73, 74), а рішенням, ухваленим Калинівським районний судом Вінницької області 24 квітня 2018 року ОСОБА_6 оголошено померлим. Зазначене рішення набуло законної сили 24 травня 2018 року (а.с. 75).

Більш того, позивач ОСОБА_2 у 2015 та 2016 роках звертався до Калинівського районного суду Вінницької області з позовом до Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області, із залученням до участі в даній справі як третьої особи ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на житловий будинок.

Зміст зазначених позовів вказує на те, що ОСОБА_2 було достеменно відомо про наявність спадкоємця ОСОБА_1 , який є внуком померлої власниці спірного будинку розташованого по АДРЕСА_1 та сином ОСОБА_6 , а також про те, що ОСОБА_1 також заявив про свої права на вказаний житловий будинок.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 30 травня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Кіровської сільської ради Калинівського району, з викликом зацікавленої особи ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Кіровської сільської ради Калинівського району, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування залишено без розгляду.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Кіровської сільської ради Калинівського району, за участю третьої особи ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на житловий будинок залишено без розгляду.

Крім того 06 серпня 2018 року, тобто в шестимісячний строк з дня ухвалення судового рішення про визнання померлим ОСОБА_6 його син ОСОБА_1 звернувся до Калинівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після батька, що підтверджується копією такої заяви (а.с. 93).

За набувальною давністю особа може набути право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у діях позивача відсутня така необхідна умова добросовісності володіння як непоінформованість про незаконність свого володіння.

Крім того, з огляду на встановлені обставини справи належним відповідачем за нею мав бути саме апелянт, а не територіальна громада в особі сільської ради.

Отже неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в задоволенні позову на позивача.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що до початку розгляд справи в суді апеляційної інстанції адвокат Піпко А.М. подав заяву про розподіл судових витрат, якою просив стягнути із ОСОБА_2 на користь апелянта ОСОБА_1 судові витрати, понесені останнім у зв`язку з розглядом справи, які складаються із судового збору у розмірі 960 грн, сплаченого при поданні апеляційної скарги та витрат на правничу допомогу в розмірі 7684 грн.

До зазначеної заяви адвокатом додано: договір про надання правової допомоги від 28 лютого 2019 року; акт приймання-передачі наданих послуг від 22 квітня 2019 року; розрахунок часу, витраченого на надання правничої допомоги (детальний опис робіт); рахунок на суму 7684 грн та копію квитанції про сплату гонорару в розмірі 7684 грн.

Згідно з пунктом 3.3 договору про надання правової допомоги від 28.02.2019 оплата за надані послуги (гонорар) здійснюється клієнтом Адвокатському бюро у розмірі 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Актом приймання-передачі наданих послуг підтверджується надання юридичних послуг відповідно до укладеного договору та сплату гонорару відповідно до розрахунку на суму 7684 грн.

Відповідно до розрахунку часу з детальним описом робіт виконаних адвокатом, останнім витрачено на надання правничої допомоги ОСОБА_1 всього 10 години, із яких: 30 хвилин - на вивчення матеріалів справи, 8 годин - на складання апеляційної скарги з додатками та 1 год 30 хв на складання заяви про розподіл витрат. Вартість вказаних послуг становить 7684 грн = 10 год * (1921*40%)

За частинами першою, другою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Отже, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, скасуванням рішенням суду першої інстанції і постановленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати - документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 960 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7684 грн.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Піпко Андрієм Миколайовичем задовольнити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі - витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 960 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7684 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 07.05.2019

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

І.В. Міхасішин