ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 2-о-46/08

провадження № 61-7987св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - прокурор Васильківського району Дніпропетровської області в інтересах Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області,

заінтересовані особи: Васильківська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, відділ Держкомзему у Васильківському районі Дніпропетровської області,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2008 року, ухвалене у складі судді Ушакової Н. Є., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У листопаді 2008 року прокурор Васильківського району Дніпропетровської області в інтересах Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області звернувся до суду із заявою про визнання спадщини після ОСОБА_3 відумерлою, заінтересовані особи: Васильківська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, відділ Держкомзему у Васильківському районі Дніпропетровської області.

В обґрунтування заяви зазначив, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала на праві власності земельна ділянка площею 7,368 га, розташована на території Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Спадкоємці Хоружої М. М. із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звернулися, що свідчить про те, що на спадкове майно жодна особа не претендує.

За таких обставин прокурор Васильківського району Дніпропетровської області просив спадщину, яка відкрилася після ОСОБА_3 і до складу якої входить розташована на території Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області земельна ділянка площею 7,368 га, визнати відумерлою та передати у власність територіальної громади.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2008 року заяву задоволено.

Визнано відумерлою і передано у власність територіальної громади Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області спадщину після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у АДРЕСА_1, що складається із земельної ділянки площею 7,368 гектарів вартістю 79 931 гривень, яка належала ОСОБА_3 згідно з державним актом ІV-ДП № НОМЕР_1 від 7 лютого 2003 року.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з існування визначених статтею 1277 ЦК України правових підстав для визнання спадщини після ОСОБА_3 відумерлою.

Не погоджуючись із таким рішенням, в апеляційному порядку його оскаржила ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, проте вважає, що оскарженим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки. В обґрунтування зазначених доводів послалася на те, що вона є двоюрідною сестрою і спадкоємцем ОСОБА_4 , який є сином ОСОБА_3 і спадщину після матері прийняв фактично, так як постійно проживав із нею на день смерті.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2008 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не прийняла спадщину після ОСОБА_4 , який є сином ОСОБА_3 і фактично прийняв спадщину після матері, так як постійно проживав з нею на день смерті, тому спадщина підлягає визнанню відумерлою у порядку статті 1277 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_2 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просилирішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2008 року і ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що її двоюрідний брат ОСОБА_4 на день смерті своєї матері ОСОБА_3 постійно проживав із нею, тому відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. У свою чергу вона постійно проживала разом із ОСОБА_4 на день його смерті - 22 листопада 2007 року, що встановлено рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2017 року.

Суд апеляційної інстанції, зазначаючи про неприйняття нею спадщини, неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 1268 ЦК України і не врахував, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї.

Вона від спадщини не відмовлялася, тому вважається такою, що її прийняла, що виключає можливість визнання спадщини відумерлою.

Вказала, що Зеленогайська сільська рада Васильківського району Дніпропетровської області знала про те, що вона є спадкоємцем ОСОБА_4 , проте свідомо приховала цей факт від суду при розгляді заяви.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2008 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 4 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх встановлено, що ОСОБА_3 згідно з державним актом на право приватної власності на землю ІV-ДП № НОМЕР_1 від 7 лютого 2003 року належала земельна ділянка площею 7,368 га, розташована на території Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

За життя ОСОБА_3 заповіт не склала; із заявою про прийняття спадщини після неї за законом жодна особа не зверталася.

Суд апеляційної інстанції встановив, що на день смерті із ОСОБА_3 проживав її син ОСОБА_4 , який не оформив право власності на спадкове майно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

За життя він заповіту не склав; із заявою про прийняття спадщини після нього за законом жодна особа не зверталася.

ОСОБА_1 є двоюрідною сестрою ОСОБА_4 , так як її мати - ОСОБА_5 - є рідною сестрою ОСОБА_3

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2017 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 у період з 10 вересня 2006 року по день його смерті - 22 листопада 2007 року.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Задовольняючи заяву про визнання спадщини після ОСОБА_3 відумерлою, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт ОСОБА_3 не склала, а за законом із заявою про прийняття спадщини жодна особа не звернулася.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 і залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що постійне проживання ОСОБА_1 на день смерті з ОСОБА_4 не свідчить про прийняття нею спадщини після нього, так як із відповідною заявою вона до нотаріальної контори звернулася лише через десять років.

Проте такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими.

Статтею 1216 ЦК Українивстановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (статті 1217, 1258 ЦК України).

Згідно зі статтями 1261, 1265 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, які не є спадкоємцями першої-четвертої черг, мають право на спадкування за законом у п`яту чергу, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Стаття 1268 ЦК України встановлює, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що особа, яка відноситься до спадкоємців за законом тієї черги, що отримала право на спадкування, і постійно проживала зі спадкодавцем на день смерті, є такою, що фактично прийняла спадщину, якщо не відмовилася від неї. За таких обставин подання заяви про прийняття спадщини у шестимісячний строк з дня її відкриття не вимагається.

Суд апеляційної інстанції встановив, що на день смерті ОСОБА_3 з нею постійно проживав її син ОСОБА_4 , який спадщину не оформив. На день смерті ОСОБА_4 з ним постійно проживала двоюрідна сестра ОСОБА_1

Встановивши такі обставини, суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 1268 ЦК України і дійшов помилкового висновку про неприйняття ОСОБА_1 спадщини після ОСОБА_4

Пославшись в обґрунтування своїх висновків на статтю 1270 ЦК України, яка встановила шестимісячний строк для прийняття спадщини, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що згідно зі статтею 1269 ЦК України із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк повинен звернутися спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем.

Стаття 1277 ЦК України визначає, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Суд першої інстанції, оцінюючи подані заявником довідки Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, не звернув уваги на зазначення у них про постійне проживання ОСОБА_3 на день її смерті з сином ОСОБА_4 , який є спадкоємцем першої черги, у зв`язку з чим помилково послався на те, що вона спадкоємців не має, безпідставно застосував до спірних правовідносин статтю 1277 ЦК України і визнав спадщину після ОСОБА_3 відумерлою.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, касаційний суд скасовує оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні заяви прокурора Васильківського району Дніпропетровської області, поданої в інтересах Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, з наведених вище підстав.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги, скасуванням судових рішень судів попередніх інстанцій і ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви, з Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної і касаційної скарг.

При визначенні розміру компенсації судового збору касаційний суд виходить з того, що за подання апеляційної скарги справлявся судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні відповідної заяви, а за подання касаційної скарги - 120 відсотків цієї ставки.

Згідно з положеннями Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» у редакції Декрету, чинній на час подання цієї заяви, із заяв у справах окремого провадження справлявся судовий збір у розмірі 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, який становив 17 гривень. Відповідно до Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов`язаних з розглядом цивільних та господарських справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1258, у редакції на цю ж дату, у справах окремого провадження підлягали сплаті витрати з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у розмірі 7,5 гривень.

За таких обставин судовий збір, що підлягає компенсації ОСОБА_1 , становить 36,8 гривень (8,5+7,5)*110%) + (8,5+7,5)*120%)

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Прокурору Васильківського району Дніпропетровської області, який діє в інтересах Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, у задоволенні заяви про визнання спадщини після ОСОБА_3 відумерлою відмовити.

Стягнути із Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору 36,8 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник Г. І. Усик