Номер провадження: 22-ц/813/287/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк»,

відповідач - ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 січня 2018 року у складі судді Сегеди О.М.,

встановив:

У липні 2016 року ПАТ «ВіЕйБіБанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБіБанк» Славкіної М.А. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 перед ПАТ «ВіЕйБіБанк» за кредитним договором №140/06ф від 07 серпня 2006 року в розмірі 489574,58 грн., з яких по кредиту - 7800 доларів США, за відсотками - 8814,67 доларів США; штраф за несвоєчасне погашення кредиту - 73952,91 грн., звернути стягнення на належний ОСОБА_7 предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом його продажу ПАТ «ВіЕйБіБанк» від свого імені будь-якій особі - покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним) експертом на стадії оцінки майна під час його реалізації у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», з наданням ПАТ «ВіЕйБіБанк» всіх прав продавця.

Позов обґрунтовано тим, що 07 серпня 2006 року між ВАТ «ВіЕйБіБанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБіБанк» та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір №140/06ф від 07 серпня 2006 року, відповідно до умов якого позичальнику був наданий кредит в розмірі 12000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 06 серпня 2011 року.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_8 зобов'язань за кредитним договором №140/06ф від 07 серпня 2006 року між ВАТ «ВіЕйБіБанк» та ОСОБА_7 був укладений іпотечний договір від 08 серпня 2006 року, згідно умов якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 на праві власності.

ОСОБА_8 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, тому позивач звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2011 року з ОСОБА_8 на користь позивача була стягнута заборгованість за кредитом в розмірі 65625,64 грн.

Позивачем зазначено, що станом на 13 червня 2016 року заборгованість за кредитним договором не погашена та складає 489574,58грн.

З довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеської області від 29 липня 2017 року вбачається, що ОСОБА_7 була знята з обліку 21 січня 2011 року в зв'язку зі смертю а/з №4241 від 23 грудня 2010 року (т.1 а.с.53).

Ухвалою суду від 31 серпня 2017 року до участі у справі в якості правонаступників ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року були залучені ОСОБА_3, який дії в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т.1 а.с.154).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 січня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк». В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, про задоволення позову. Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції помилково застосував до правовідносин строк позовної давності. Зазначено, що сплив позовної давності не застосовується до основної чи додаткової вимог кредитора та не передбачено Законом України «Про іпотеку». Після смерті іпотекодавця до спадкоємця переходять його обов'язки в межах вартості предмета іпотеки.

На апеляційну скаргу представником ОСОБА_3 - ОСОБА_9 надано відзив, яким заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Основними доводами є посилання на те, що кредитор не пред'явив вимоги до спадкоємців у строк, передбачений законом, тому позбавлений права вимоги.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 травня 2018 року в складі судді Вадовської Л.М. відкрито апеляційне провадження. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.05.2018 року справу призначено до розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 10.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Апелянт ПАТ «ВіЕйБіБанк» повторно в судове засідання не з'явилося. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялося належним чином.

Щодо неявки ПАТ «ВіЕйБіБанк» в судове засідання апеляційний суд зазначає.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись своїми процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК).

З матеріалів справи вбачається, що цивільна справа перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції з березня 2018 року.

13 лютого 2019 року ПАТ «ВіЕйБіБанк» в судове засідання не з'явилося, про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялося належним чином, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки (т.2 а.с.53).

У зв'язку з чим в судовому засіданні було оголошено перерву та визнана явка ПАТ «ВіЕйБіБанк» обов'язковою (т.2. а.с.56).

11 березня 2019 року ПАТ «ВіЕйБіБанк» звернулось до Одеського апеляційного суду з заявою про участь в судовому засіданні 24 квітня 2019 року в режимі відеоконференції, мотивуючи заяву неможливістю прибуття представника банку до м. Одеси, просили визначити суд, який відповідатиме за проведення відеоконференції - Господарський суд м. Києва (т.2 а.с.64-65).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2019 року заяву про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було задоволено, призначено розгляд справи 24 квітня 2019 року о 12:00 в режимі відеоконференції, забезпечення якої доручено Господарському суду м. Києва, що розташований за адресою: 01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-Б (т.2 а.с.69-70).

24 квітня 2019 року ПАТ «ВіЕйБіБанк» звернулось до Одеського апеляційного суду з клопотанням №ЕП - 2443 від 24.04.2019 року про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю представника ПАТ «ВіЕйБіБанк» прибути до Господарського суду м. Києва, тому просили відкласти розгляд справи та призначити наступний розгляд справи в режимі відеоконференції. Неможливість прибути до суду мотивоване скороченням штату, проте доказів на обґрунтування зазначеного не надано.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності апелянта ПАТ «ВіЕйБіБанк», повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду справи, неявка якого до суду визнана апеляційним судом неповажною, а дії Банку по неявки до судового засідання, як зловживання процесуальними правами.

Разом з тим, колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 07 серпня 2006 року між ВАТ «ВіЕйБіБанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБіБанк» та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір №140/06ф від 07 серпня 2006 року, відповідно до умов якого позичальнику був наданий кредит в розмірі 12000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 06 серпня 2011 року (т.1 а.с.10-14).

В якості забезпечення виконання ОСОБА_8 зобов'язань за кредитним договором №140/06ф від 07 серпня 2006 року між ВАТ «ВіЕйБіБанк» та ОСОБА_7 був укладений іпотечний договір від 08 серпня 2006 року, згідно умов якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 на праві власності (т.1 а.с.17-22).

ПАТ «ВіЕйБіБанк» свої зобов'язання за кредитним договором №140/06ф від 07 серпня 2006 року виконав, надавши ОСОБА_8 кредит в розмірі 12000,00 доларів США, але остання у порушення умов кредитного договору свої зобов'язання належним чином не виконала.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2011 року з ОСОБА_8 на користь позивача була стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 21098,01 грн. (т.1 а.с.41- 42).

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.95).

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2006 року і яка була передана останньою в іпотеку відповідно до іпотечного договору від 01 серпня 2006 року (т.1 а.с.125 звор.-126).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_3, батько померлої, ОСОБА_4 рідний син померлої, ОСОБА_5, мати померлої, що підтверджується свідоцтвами про народження та свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с.117 звор.,118,118 звор.).

Спадкоємці першої черги за законом: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7, шляхом звернення в установлений законом строк, а саме 04 травня 2011 року до П'ятої одеської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (т.1 а.с.115 звор.,116, 117).

Розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №92/01-06 від 12 березня 2011 року малолітньому ОСОБА_4 було надано статус дитини-сироти (т.1 а.с.122).

Розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №120/01-06 від 25 березня 2011 року над малолітнім ОСОБА_4 була встановлена опіка та був призначений опікун, рідний дід - ОСОБА_3 (т.1 а.с.121).

Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 02 червня 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований з 2008 року малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є рідним сином ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с.64, 68, 123).

В матеріалах спадкової справи відсутні вимоги ПАТ «ВіЕйБіБанк» до спадкоємців ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть іпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно правової позиції, яка висловленої Верховним Судом України в постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-1286 цс15 правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України. (статті 1231 ЦК України).

Згідно ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого та нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язане з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобов'язань, які не входять до складу спадщини визначені ст. 1219 ЦК України, отже зобов'язання за кредитним договором та за договором іпотеки входять до складу спадщини.

За змістом ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року не була позичальником за кредитним договором, а була тільки майновим поручителем, тобто іпотекодавцем.

Відповідно до ст. 11 Закону України про іпотеку майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

31 серпня 2017 року через канцелярію суду надійшла заява ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності (т.1 а.с.157).

06 листопада 2017 року через канцелярію суду надійшла заява ОСОБА_5 про застосування строку позовної давності (т.1 а.с.173).

Згідно ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судом встановлено, що кінцевий термін погашення кредиту за кредитним договором №140/06ф від 07 серпня 2006 року, укладеного між ВАТ «ВіЕйБіБанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБіБанк» та ОСОБА_8 - 06 серпня 2011 року.

З розрахунку заборгованості ОСОБА_8 за кредитом вбачається, що остання не виконувала умови кредитного договору з липня 2008 року (т.1 а.с.7-9).

За рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2011 року з ОСОБА_8 на користь позивача була стягнута заборгованість за кредитом в розмірі 21098,01 грн., яка на час звернення до суду з зазначеним позовом останньою не погашена.

Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку», в редакції яка діяла на час укладення договору іпотеки - у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Направивши 26 лютого 2008 року позичальнику вимогу про дострокове виконання погашення заборгованості і попередження про звернення стягнення на майно у разі невиконання вимоги, позивач змінив строк виконання основного зобов'язання з 06 серпня 2011 року на 26 лютого 2008 року.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що строк позовної давності сплив 26 березня 2011 року.

Оскільки позов до іпотекодавця ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року та була замінена правонаступниками був пред'явлений тільки 18 липня 2016 року, після спливу строку позовної давності, що також підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2011 року, яке відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК має преюдиціальне значення.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги, судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи та застосовані норми матеріального та процесуального права. Доказів, які б спростували встановлені судом обставини, матеріали справи не містять та апелянтом не надані.

Разом з цим додатково слід зазначити, що за змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зі змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. У розділі другому глави другої указаного Порядку передбачено процедуру нотаріального посвідчення угоди про відчуження предмета іпотеки іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Таким чином, продаж предмету іпотеки будь-якій особі від свого імені відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який може бути здійснений іпотекодержателем без звернення до суду.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року №14-38цс18, аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі №444/539/14.

Отже, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ «ВіЕйБіБанк» від свого імені будь-якій особі - покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним) експертом на стадії оцінки майна під час його реалізації у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», з наданням ПАТ «ВіЕйБіБанк» всіх прав продавця є відповідним застереженням в іпотечному договорі та являється позасудовим способом врегулювання спору.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБіБанк». Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець