ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року м. Київ

справа № 756/6801/17

провадження № 22-ц/824/44/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Зубленку Ю.О.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року у складі судді Тітова М.Ю., повний текст складений 10.12.2018 року,

встановив:

У травні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив суд стягнути в рівних частках з відповідачів на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 230 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.10.2018 складає 6 517 188 грн., інфляційні втрати у сумі 6 705 140,12 грн., 3% річних у розмірі 776 706 грн., а всього у загальній сумі 13 223 104,12 грн. або 466 660,46 доларів США.

Свої вимоги мотивує тим, що 07.11.2012 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав у власність відповідачів, у рівних частках кожному, грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, які останні зобов`язалися повернути до 07.11.2014. Однак, відповідачі свої зобов`язання не виконали, грошові кошти позивачу не повернули.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 010 658,75 грн., з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі по 2 642 327,00 грн. з кожного. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 1 349 504,67 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 зазначив, що умовами договору позики визначено термін користування позикою до 07 листопада 2014 року, тобто встановлена конкретна дата виконання зобов`язання. За таких обставин, ОСОБА_1 вправі був пред`явити свої вимоги до ОСОБА_4 , пов`язані з відшкодуванням суми девальвації національної валюти України, станом на 07 листопада 2014 року, що судом не враховано. Крім того, судом першої інстанції не правильно розраховано суму 3% річних за прострочення грошового зобов`язання.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року через порушення судом норм матеріального та процесуального права і ухвали нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з них суми боргу.

Доводи апеляційних скарг обґрунтовані тим, що суд упереджено поставився до наданих відповідачами доказів виконання своїх зобов`язань та повернення коштів в сумі 1 986 250 грн. та не надав їм належної правової оцінки.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд в повній мірі надав оцінку доказам. Крім того, суду надавався для огляду оригінал укладеного та нотаріально посвідченого договору позики та оригінали розписок про отримання грошових коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника, відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представників, які послались, що за їх розрахунками та доказами, які вони надали суду, борг повністю погашений, тому немає підстав для стягнення з них коштів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги відповідачів не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 07.11.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з яким позивач передав у власність відповідачам в рівних частках кожному, а останні прийняли від нього у власність грошові кошти у розмірі 1998250,00 грн., які є еквівалентом 250000,00 доларів США, таку ж саму суму грошових коштів без нарахування процентів відповідачі, в рівних частках кожний, зобов`язалися повернути позивачу до 07.11.2014 р. (т. 1, а.с. 6).

Згідно з п. 2 договору позики в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальники, в рівних частках кожний, зобов`язуються повернути грошові кошти у гривнях еквіваленту 250000,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України.

Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальниками, в рівних частках кожному, до підписання цього договору. Факт одержання грошових коштів підтверджуються розписками, власноручно написаними позичальниками в момент передачі їм суми позики (п. 3 договору позики).

Договір позики укладений сторонами у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчуком С.В., реєстровий № 3349.

Крім того, на підтвердження одержання вказаних коштів відповідачами 07.11.2012 складені розписки, у яких останні підтверджують, що взяли у позивача в борг по 666083,33 грн., що еквівалентно 83333 дол. США, кожен, які зобов`язуються повністю повернути до 07.11.2014 (т. 2, а.с. 6-8).

Таким чином, правовідносини між сторонами виникли з договору позики.

За правилами ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку встановлені договором та відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що вказані позивачем вимоги є наслідком порушення договору позичальниками, відповідно до ст.611 ЦК України.

Так, зі змісту договору позики від 07.11.2012 вбачається, що кожен з відповідачів, в рівних частках, отримали від позивача грошову суму у розмірі 1998250 грн., із зазначенням доларового еквіваленту позики в загальній сумі 250000 доларів США, тобто кожен по 83333,33 доларів США.

При цьому відповідач ОСОБА_2 повернув позивачу частину боргу у розмірі 20000 доларів США, про що свідчать копії розписок від 08.11.2013 на суму 6000 доларів США, від 06.05.2014 на суму 10000 доларів США, від 06.08.2014 на суму 200 доларів США та від 25.04.2016 на суму 2000 доларів США, що визнав і позивач ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 189-192).

Судом не взяті до уваги, надані відповідачами відомості про сплату грошових коштів, які містяться на а.с. 185-188 у т.1, оскільки в них не зазначено за що сплачувалися грошові кошти, ким та кому саме вони сплачувалися та у якій валюті. При цьому позивач заперечував, що вказані розписки складені на виконання умов укладеного між ним та відповідачами договору позики від 07.11.2012р., з посиланням що в цих розписках зазначені відсотки, які виплачувались на виконання договору займу від 10.08.2012 року та 24.09.2012 року укладеного між ТОВ «Автритет - 2010» та ОСОБА_1 на 100 000 доларів США та 150 000 доларів США відповідно під 20% річних, про що надав відповідні докази (т.2 а.с.226-30). При цьому позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_3 є одним з засновників вказаного ТОВ, тому в нього є доступ до вказаних документів.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону, тому підстав для скасування чи зміни рішення немає.

Посилання апелянтів на те, що згідно наданих ними розписок борг погашався саме за даним договором, а не за договором укладеним з юридичною особою не можуть бути взяті до уваги, оскільки надані відповідачами відомості про сплату грошових коштів не є належними та допустимими доказами, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, тому не можуть бути взяті до уваги.

Так, у відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційних скарг не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :