Головуючий у 1-й інстанції Шишилін О.Г.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Попової С.А.,

суддів: Кочегарової Л.М., Принцевської В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2019 року, ухваленого в складі судді Шишиліна О.Г., повний текст рішення складено 19 лютого 2019 року, по цивільній справі

за позовом ОСОБА_2

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки у розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом до ПАТ «Українська залізниця», з яким вона перебувала у трудових відносинах з 08.07.2016 року, працюючи на посаді електромеханіка дільниці І групи виробничого підрозділу «Донецька дистанція зв'язку» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональнї філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». При звільненні 04.05.2017 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 п. 1 КЗпП України роботодавець з нею не розрахувався. Заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017р. по 04.05.2017р. разом із компенсацією за невикористану відпустку становить 12379,87грн., яку разом із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.05.2017р. по 20.07.2018р. у розмірі 110464,64грн., з донарахуванням по день фактичного розрахунку, позивач в кінцевій редакції позову (а.с. 74-77) просить стягнути з відповідача.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Українська Залізниця" на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 12502,38грн., з утриманням з цих сум податків та інших обов'язкових платежів. Стягнуто з ПАТ "Українська залізниця" в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», що є правонаступником ПАТ «Українська залізниця», посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 16.03.2017р. по день звільнення із компенсацією невикористаної відпустки в сумарному розмірі 12502,38грн. скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв'язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів ПАТ «Українська залізниця», розташованих, зокрема у місті Донецьк, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп'ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. Висновком торгово-промислової палати України №126/21-10.2 від 16 січня 2018 року засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку, що унеможливило розрахунок із звільнюваними працівниками, в тому числі, позивачем; засвідчено перебування майна та документації ПАТ «Українська залізниця» у м. Донецьку (в тому числі, оригінали наказів, штатний розпис, особові справи працівників, табелі обліку робочого часу тощо). Відсутність первісної документації не надає змоги перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків і нарахувати заробітну плату за виконану роботу з її подальшою виплатою.

Рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не оскаржується.

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи, що виникає з трудових відносин, в силу ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 з 08.07.2016р. по 04.05.2017р. працювала в Регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на посаді електромеханіка дільниці 1 групи. 04.05.2017 року звільнена за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 10-13, 62).

Згідно наданих позивачем розрахункових листів із заробітної плати за березень-травень 2017 р., довідки з Пенсійного фонду України № 5039/02-22 від 19.11.2018р., табелю обліку використання робочого часу за березень-травень 2017р., судом першої інстанції підсумовано заборгованість підприємства по заробітній платі та компенсацію за невикористану щорічну відпустку перед ОСОБА_2 в розмірі 14590,77грн. без утримання податків та зборів (а.с. 14-16, 78-80, 92-94).

За довідкою структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», ОСОБА_2 за березень 2017 року нараховано 2626,30грн., а з урахуванням утримання податків і обов'язкових платежів позивачеві виплачено 2088,39грн. (а.с. 36), що позивач підтвердила у змісті позовної заяви.

Висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 засвідчено унеможливлення виконання роботодавцем обов'язків щодо здійснення із звільнюваними працівниками розрахунку через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме захоплення озброєнними формуваннями підприємства, що розташоване у м. Донецьку, по вул. Артема, 68, через що роботодавцем втрачено контроль і доступ до виробничих потужностей та іншого майна, документації підприємства (а.с. 37-41).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу було заздалегідь достовірно відомо, що робоче місце працівника визначено на непідконтрольній органам влади держави Україна території, тому відповідач повинен був передбачити настання негативних наслідків у виді можливого неотримання відповідних документів (табелів обліку використання робочого часу та інше). Відповідач в межах обов'язків, визначених ст.ст. 21, 141 КЗпП України, був зобов'язаний правильно організувати працю працівників, забезпечити трудову і виробничу дисципліну та за власний рахунок провести відповідні заходи на своєчасне отримання документів в підтвердження обліку робочого часу працівника, тому відповідач не вправі посилатися на відсутність до них доступу внаслідок проведення антитерористичної операції , як на підставу непереборної сили, що не взято судом до уваги як поважні причини. Разом з тим, суд першої інстанції, розв'язучи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку, врахував висновок Торгово-промислової палати і констатував відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» у невиконанні своєчасно своїх обов'язків з виплати заборгованості по заробітній платі позивачеві. Оскільки відповідачем не надано доказів на спростування довідок, наданих позивачем, не спростовано факту наявної заборгованості по заробітній платі перед позивачем, то суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог працівника і наявності підстав для покладення на роботодавця обов'язку з виплати позивачеві заборгованості по заробітній платі за березень-травень 2017р. із невиплаченою компенсацією за невикористануу відпустку в загальному розмірі 14590грн., що за відрахуванням сплаченого позивачеві авансу в березні 2017 року в розмірі 2088,39грн. становить до стягнення 12502,38грн.

З такими висновками не можна погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати заробітної плати, застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі статтею 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись, ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, а також в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 оку у справі № 408/5985/17-ц, від 16.01.2019р. у справі № 335/9304/-17, від 11.10.2018р. у справі № 408/2391/17-ц, від 03.10.2018р. у справі № 408/2305/17-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, яким тимчасово до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського комплексу заходів від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької і Луганської областей шляхом залізничного сполучення.

Виробничі підрозділи Регіональної філії «Донецька залізниця», а саме: Донецька дирекція залізничних перевезень, у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення діяльності з 15 березня 2017 року (дати введення в дію вищневказаного рішення Ради національної безпеки і оборони України) припинили виконання своїх функцій із забезпечення перевізного процесу.

Як зазначає у змісті апеляційної скарги відповідач, «Донецька дирекція залізничних перевезень» за дорученням ПАТ «Укрзалізниця» самостійно виконувала функції роботодавця, тому кадрові накази, особисті справи, трудові книжки, тебеля обліку робочого часу, графіки роботи тощо знаходились у будівлях в м. Донецьку.

У зв'язку із захопленням 17 березня 2017 року озброєнними невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих у м. Донецьку у відповідача з 17 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архивної та іншої) до комп'ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

За цим фактом за заявою відповідача від 20 березня 2013 року порушено кримінальне провадження № 0000286 за ознаками статті 341 КК України «Захоплення державних або громадських будівль чи споруд».

З 16.03.2017р. у зв'язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» нарахування заробітної плати працівникам було припинено.

Науково-консультативним висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв'язку із цим антитерористичної операції). Із фактичним захопленням з 17 березня 2017 року адміністративної біудівлі та виробничих об'єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідачем втрачено контроль і доступ до трудових книжок працівників; оригіналів наказів, особових справи працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленими програмами забезпечення трудових відносин з працівниками, зокрема з приводу здійснення поточних виплат заробітної плати працівникам, так і виплат у день їх звільнення.

Цим висновком підтверджено настання обставин (а саме, непередбачуваної події захоплення), які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер, що унеможливили здійснення згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України повного розрахунку із звільнюваним позивачем в день його звільнення і згодом. Відтак, твердження суду про те, що роботодавець міг передбачити настання негативних наслідків у виді можливого неотримання відповідних документів суперечить змісту поняття «форс-мажору», унормованого ст. 263 ЦК України. Сам по собі факт тривання озброєнного конфлікту на Донбасі з 2014 року не міг безумовно означати захоплення адміністративної будівлі роботодавця у м. Донецьку у березні 2017 року, що відповідач міг передбачити.

Втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться на території міста Донецька і перебувають під контролем незаконних збройних формувань, у тому числі до первинних документів з обліку трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року, коли фактично вийшло з-під контролю управління вищезначеними структурними підрозділами і виробничими потужностями, що були закріплені за ним, а таким чином і припинене провадження господарської діяльності, знівелювала можливість роботодавця виконати зобов'язання згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

З однієї сторони, ухвалюючи рішення про часткове стягнення заборгованої заробітної плати, суд першої інстанції відхилив, як необгрунтовані доводи відповідача щодо настання для роботодавця обставин непереборної сили, які унеможливили виконання обов'язку з виплати заборгованості по заробітній платі позивачеві.

З іншої сторони, суд врахував акт Торгово-промислової палати і дійшов протилежного висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» у невиконанні своєчасно своїх обов'язків з виплати заборгованості по заробітній платі позивачеві у спірний період, звільнивши роботодавця від відповідальності за ст. 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач вказує на неможливість здобуття документів про заборгованість і її виплату працівникам через захоплення підприємства, де акумульована вся документація щодо роботи позивача, як то підтверджено і Науково-консультативним висновком Торгово-промислової палати.

Внаслідок захоплення виробничих потужностей підприємства озброєнними формуваннями, що роботодавець не міг передбачити чи відвернути, через що господарська діяльність підприємства на території м. Донецька не відбувалась, відсутності первісної документації щодо фактичної роботи позивача на підприємстві після 16.03.2017р., результатів виконання позивачем своїх професійних обовязків, підприємством не нараховувалась і не була виплачена заробітна плата за спірний період часу.

У змісті своїх заперечень і апеляційній скарзі відповідач вказує, що у зв'язку із втратою зв'язку із структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Донецька залізниця АТ «Українська залізниця», відсутністю первинних документів щодо роботи позивача у спірний період часу, нарахувати ОСОБА_2 заробітну плату з 16.03.2017 року на даний час немає підстав. До теперішнього часу первинна документація щодо трудових відносин із позивачем не надходила. Достовірність поданих позивачем документів не підтверджена.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 до позовної заяви долучено копії трудової книжки з відомостями про її звільнення 04.05.2017р., а також копії розрахунків заробітної плати за березень-травень 2017р., табелі обліку використання робочого часу за березень-травень 2017р. (а.с. 14-16, 92-94).

Представлені докази були використані судом і на основі них суд дійшов висновку, що витребувані позивачем суми заборгованості були фактично нараховані, з чим колегія суддів погодитись не може, оскільки представлені докази не відповідають вимогам ст. 95 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ч. 1 ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За ст. 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Втім, документи, подані позивачем до позовної заяви на підтвердження своїх вимог, не завірені належним чином, їх походження не відомо, тож вони не можуть бути визнані судом належними, допустими та достовірними доказами. Зокрема, не доведено, що представлені табелі обліку робочого часу були видані повноважними особами роботодавця у встановленому законом порядку.

Роботодавець надав достатньо доказів щодо засвідчення факту припинення господарської діяльності структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень», працівником якого була позивач, через що нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року.

Натомість позивачем, не доведено належними і допустимими доказами в розумінні ч. 6 ст. 95 ЦПК України факту виконання нею певної роботи впродовж періоду з 16.03.2017р. по 04.05.2017р. або дотримання режиму використання часу знаходження працівників у простої, як наполягає ОСОБА_2, не підтверджено офіційного джерела походження представлених суду першої інстанції доказів. Отримання позивачем в день звільнення трудової книжки не доводить наявності у роботодавця первісної документації щодо фіксації роботи позивача у спірний період часу.

Сам по собі факт звільнення позивача з ПАТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки за положеннями ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Розмір заробітної плати залежить, зокрема, від результатів праці працівника та господарської діяльності підприємства.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку, що, ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку, за відрахуванням виплаченої частини у березні 2017р., в загальній сумі 12502,38грн., суд першої інстанції не дав належної оцінки встановленим у справі обставинам та доказам, поданим сторонами, з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що у трудових правовідносинах між відповідачем ПАТ «Українська залізниця» та його працівниками, зокрема ОСОБА_2, з 20 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ПАТ «Українська залізниця» об'єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов'язання, передбачені умовами трудового договору, обов'язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, та дійшов помилкового висновку, що вимоги ОСОБА_2 в цій частині підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального права і процесуального закону щодо оцінки доказів, зведені висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову згідно вищенаведеного мотивування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки у розрахунку - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

В.П.Принцевська