ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4216/19 Справа № 183/3344/17 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про витребування майна, визнання права власності в порядку набувальної давності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому просив: зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 житловий будинок «А» загальною площею 16,5 кв.м., житловою площею 5,2 кв.м. з надвірними побудовами та спорудами: огорожа № 1,2, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок «А» загальною площею 16,5 кв.м., житловою площею 5,2 кв.м. з надвірними побудовами та спорудами: огорожа № 1,2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності.

Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що домоволодіння за АДРЕСА_1 до 1982 року належало ОСОБА_4 , яка того ж року виїхала до Російської Федерації, де доглядала свою матір, а потім успадкувавши спадщину, - залишилася проживати в Росії.

Будинок за № 42 по вул АДРЕСА_2 Паланочній в м.Новомосковську ОСОБА_4 залишила доглядати позивачеві по справі, а так само дозволила користуватися присадибною ділянкою, на підтвердження чого передала позивачеві звідний оціночний акт.

31 липня 2017 року ОСОБА_3 почала чинити позивачеві перешкоди у користуванні житловим будинком за АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вона набула право власності на зазначений будинок, на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року, успадкувавши будинок після смерті своєї матері.

Між тим, позивач наполягає на тому, що ОСОБА_3 з моменту виїзду ОСОБА_4 до Російської Федерації і до часу звернення позивача до суду з позовом, не пред`являла свої права на будинок, не користувалася ним, не несла жодних обов`язків щодо його утримання.

В свою чергу, ОСОБА_1 зазначає, що саме за його заявою до виконавчого комітету Новомосковської міської ради 26 травня 2014 року домоволодінню присвоєно адресу, акт квартального комітету, на думку позивача, також доводить факт його відкритого та добросовісного користування будинком та земельною ділянкою. Крім того, позивачеві у 2014 році надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, зазначений проект ним виготовлено та перебуває на затвердженні в Новомосковській міській раді.

У зв`язку з тим, що домоволодіння вибуло з володіння позивача без його волі і набуте ОСОБА_3 , на підставі договору дарування, позивач просить застосувати до правовідносин вимоги ст.388 ЦК України, зобов`язавши ОСОБА_3 повернути йому спірний житловий будинок.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено, вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що суду не доведено порушень будь-якого права ОСОБА_1 зі сторони відповідача ОСОБА_3 , як і не доведено добросовісність володіння позивачем нерухомим майном, розташованим в АДРЕСА_3 . Новомосковську Дніпропетровської області АДРЕСА_1 , а тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції грубо порушив засади рівності всіх учасників розгляду справи, що унеможливило учасника судового процесу реалізації їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що на виконання ухвали суду про забезпечення доказів від 28.09.2017 року Комунальним підприємством «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» було направлено копію інвентаризаційної справи на домоволодіння за АДРЕСА_1 , яка містить дані про його власників.

Власником з 06.03.1944 року була ОСОБА_5 , на підставі договору на настройку, власником з 01.09.1972 року була місцева рада, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.09.1972 року, з 04.08.1976 року власником, на підставі договору купівлі-продажу, стала ОСОБА_4 , а з ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомості УТБ від 04.08.1998 року, про що свідчить акт на першому аркуші інвентаризаційної справи (а.с. 63).

Судом першої інстанції було ретельно вивчене питання щодо підстав набуття ОСОБА_4 права власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 . Так, Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області Головного територіального Управління юстиції у Дніпропетровській області на вимогу суду надав належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу, укладеного 04 серпня 1972 року між виконавчим комітетом Новомосковської міської ради та ОСОБА_4 , у відповідності до якого ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок, жилою площею 10,0 кв.м. та надвірні побудови, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Микитась Е.О., зареєстровано в реєстрі за № 3163 (а.с. 158-167).

Позивачем суду надано витяг з рішення Новомосковської міської ради від 05.09.2014 року за № 1115, у відповідності до якого ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтовною площею 0,0375 га, за адресою: АДРЕСА_4 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 14), а також витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, у відповідності до якого земельній ділянці за АДРЕСА_4 присвоєно кадастровий номер, земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, а також до земель житлової та громадської забудови.

Правомірність прийнятого рішення Новомосковською міською радою щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_1 , при наявності власника нерухомого майна ОСОБА_4 , яка не відмовилася від своєї власності у встановленому порядку, не було предметом розгляду цього спору.

24.07.2017 року голова квартального комітету № 8 ОСОБА_7 в присутності мешканців квартального комітету ОСОБА_8 та ОСОБА_9 склали акт про те, що ОСОБА_1 займає присадибну ділянку по АДРЕСА_4 з 1982 року, обробляє його, вирощує квіти та овочі (а.с. 32).

На виконання вимог закону на території м. Новомосковська Дніпропетровської області рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 19.04.2017 року за № 247 затверджено Порядок видачі довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та актів проживання/ не проживання/. Цей порядок визначає процедуру видачі довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та актів проживання/ не проживання.

Зміст поданого акту, складеного головою квартального комітету, являється суперечливим, оскільки засвідчує факт зайняття ОСОБА_1 присадибної ділянки та її обробіток, однак містить дані про реєстрацію ОСОБА_1 в АДРЕСА_4 , в той час як відмітка в паспорті позивача свідчить про його реєстрацію за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 6).

Правовідносини щодо набуття права власності за набувальною давністю, що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 регулюються наступними норами права.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що подані позивачем акт квартального комітету та зведений оціночний акт (а.с. 7) не можуть бути розцінені судом, як беззаперечні докази добросовісності набуття спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за особою права власності за набувальною давністю. Подані докази не доводять суду, що ОСОБА_1 не знав, що володіє річчю незаконно, належних доказів відмови власника від права власності на нерухоме майно суду не було подано.

Навпаки, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю, ОСОБА_1 наголошував на тому, що його сусідка дозволила йому користуватися земельною ділянкою на період її тимчасової відсутності на території України, а в 2013 році, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_4 не відмовлялася від своєї власності, у ОСОБА_1 виник намір взяти в оренду земельну ділянку, про що він отримав дозвіл на виготовлення технічної документації проекту землеустрою.

Такі доводи не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки в даному випадку, позивачем не доведено добросовісності набуття спірного нерухомого майна, останній знав, що володіє річчю незаконно.

Письмово не підтверджений дозвіл ОСОБА_4 на використання земельної присадибної ділянки само по собі не має правових наслідків в даному спорі та не є підставою для задоволення позовних вимог позивача про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю.

Вирішуючи питання щодо зобов`язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 житловий будинок за АДРЕСА_1 , слід звернути увагу на наступне.

Як свідчать матеріали інвентаризаційної справи, ОСОБА_4 04 серпня 1998 року уклала договір купівлі-продажу житлового будинку за АДРЕСА_4 та продала його ОСОБА_6 (а.с. 105).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року (справа № 183/2196/16) за ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 визнане право власності на житловий будинок з надвірними побудовами по АДРЕСА_1 (а.с. 90-91, 109-110).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 подарували ОСОБА_3 належні їм частини житлового будинку за АДРЕСА_1 (а.с. 42).

Так, згідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

А згідно, роз`яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Оскільки, як було вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 наголошував на тому, що його сусідка дозволила йому користуватися земельною ділянкою на період її тимчасової відсутності на території України, а в 2013 році, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_4 не відмовлялася від своєї власності, у ОСОБА_1 виник намір взяти в оренду земельну ділянку, про що він отримав дозвіл на виготовлення технічної документації проекту землеустрою, а тому на даний випадок дія норми 344 ЦК України не поширюється.

Крім того, доводи апелянта про те, що 35 років він та його сім`я безперервно користуються спірним домоволодінням, до уваги прийняти не можна, оскільки ці дії позивача не свідчать про набуття ним права власності на спірне домоволодіння та не є підставою для набуття такого права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вони ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до приписів ч. 1 п.1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскаржуване рішення постановлене судом на підставі наявних у справі доказів з додержанням вимог законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, оскільки правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2019 року, відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко