КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/5284/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Савицького О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного музею історії України, треті особи Міністерство культури України, Первинна профспілкова організація Національного музею історії України, генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Тетяна Вікторівна про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Національного музею історії України обґрунтовуючи його тим, що згідно Наказу Генерального директора Національного музею історії України її було звільнено з посади провідного дизайнера (художника-конструктора) науково-дослідного експозиційного відділу тимчасових експозицій Національного музею історії України за п.3 ст.40 КЗпП України. При цьому, підставами для звільнення позивача із займаної посади слугували: правила внутрішнього трудового розпорядку музею; акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі від 14 червня 2018 року; Наказ №3 від 04 січня 2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення»; Наказ №128 від 13 квітня 2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення»; посадова інструкція провідного дизайнера (художника-конструктора) науково-дослідного експозиційного відділу тимчасових експозицій; службова записка від 14 червня 2018 року. Позивач вказує, що, незважаючи на факт вступу її до Первинної профспілкової організації Національного музею історії України 07 липня 2017 року, відсутність в переліку підстав звільнення згоди виборного органу профспілки, як це передбачено вимогами ст.43 КЗпП України, свідчить про протиправність такого звільнення та є самостійною підставою для поновлення на роботі. Крім того, акт про відсутність на роботі від 14 червня 2018 року позивач вважала фіктивним та недостовірним документом, адже 14 червня 2018 року вона без запізнення прибула на роботу та сумлінно виконувала свої службові обов`язки.

Тому, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним її звільнення відповідно до наказу Національного музею історії України від 14 червня 2018 року №82/1-к та поновити її на посаді провідного дизайнера (художник-конструктор) відділу тимчасових експозицій Національного музею історії України з 14 червня 2018 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, і неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Також, ОСОБА_1 заявила вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на дату поновлення на посаді. ОСОБА_1 вважала необґрунтованим висновок суду про те, що позивач не є членом профспілки, оскільки наявними у справах доказами підтверджується протилежне. Також, скаржник зазначила, що нею не було порушено правил внутрішнього трудового розпорядку та трудової дисципліни.

Національний музей історії України, Міністерство культури України, Первинна профспілкова організація Національного музею історії України, генеральний директор Національного музею історії України ОСОБА_2 відзивів на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надали.

Вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на дату поновлення на посаді у суді першої інстанції заявлена не була, а тому не є предметом розгляду у суді апеляційної інстанції (ч.6 ст367 ЦПК України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що заходи дисциплінарного стягнення, застосовані до ОСОБА_1 наказами №3 та №128 від 04 січня 2018 року та 13 квітня 2018 року відповідно, на час прийняття наказу про звільнення не втратили юридичної сили за давністю та не були зняті достроково. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у відповідача законних підстав прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі п.3 ст.40 КЗпП України.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Згідно зі статтею 43 Конституції України право на працю визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується.

Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

За приписами статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи із норм чинного законодавства, для розірвання трудового договору за підставою, що міститься у пункті 3 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідними є такі умови: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; належним чином зафіксований факт протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; невиконання трудових обов`язків мало систематичний характер; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення.

Для застосування цієї підстави розірвання трудового договору важливим є невиконання працівником обов`язків, передбачених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. При цьому не може вважатися порушенням трудової дисципліни невиконання обов`язків, які виходять за межі трудових або не випливають з трудового договору. Цю підставу не можна застосовувати до працівника, який відмовився виконати незаконне розпорядження роботодавця, або за відмову виконання роботи, яка не входить до кола його посадових обов`язків, а також за дії, що не пов`язані з виконанням службових обов`язків.

Пунктами 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, зокрема за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Судом установлено, що 28 січня 2002 року позивач була прийнята на роботу до Національного музею історії України на посаду художника першої категорії. 19 січня 2016року переведена на посаду техніка першої категорії сектору «Археологія доби раннього заліза». 01 червня 2016року переведена на посаду провідного дизайнера (художником конструктором) відділу тимчасових експозицій науково- дослідного експозиційного підрозділу, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.10-17).

Відповідно до наказу Генерального директора Національного музею історії України ОСОБА_2 . від 14 червня 2018 року за №82/1-к ОСОБА_1 було звільнено з займаної нею посади провідного дизайнера (художника - конструктора) науково-дослідного експозиційного відділу тимчасових експозицій Національного музею історії України на підставі п.3 ст.40 КЗпП України у зв`язку із систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором.

Підставами для звільнення ОСОБА_1 слугували: правила внутрішнього трудового розпорядку музею; акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі від 14 червня 2018 року; Наказ №3 від 04 січня 2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення»; Наказ №128 від 13 квітня 2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення»; посадова інструкція провідного дизайнера (художника-конструктора) науково-дослідного експозиційного відділу тимчасових експозицій; службова записка за вх. №3221 від 14 червня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, Наказ №3 від 04 січня 2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» та Наказ №128 від 13 квітня 2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» не втратили юридичної сили за давністю та не були зняті достроково, відомостей про оскарження указаних наказів матеріали справи не містять.

Тобто, до працівника ОСОБА_1 раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення, що є підставою для розірвання власником або уповноваженим ним органом строкового трудового договору до закінчення строку його чинності.

Указаним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не було порушено правил внутрішнього трудового розпорядку та трудової дисципліни.

Виходячи з викладеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, надані сторонами докази і давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 було здійснено з дотриманням трудових прав працівника, що є підставою для відмови у задоволенні даного позову.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку суду про те, що позивач не є членом профспілки, відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 3 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Разом з тим, у відповідності до положень статті 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» член профспілки - особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, однією з обов`язкових умов, які свідчать про факт членства особи в профспілці, є здійснення нею оплати членських внесків.

Однак, як убачається з наявних в матеріалах справи довідки головного бухгалтера Національного музею історії України від 02 жовтня 2018 року за №767, архівними відомостями бухгалтерії за період з липня 2017 року по червень 2018 року та копією Книги реєстрації заяв співробітників НМІУ членів профспілок, відрахування профспілкових внесків до будь-якої із профспілок щодо ОСОБА_1 за період з 01 липня 2017 року по 14 червня 2018 року не здійснювалися, а заява ОСОБА_1 про відрахування профспілкових внесків у книзі реєстрації заяв співробітників НМІУ, членів профспілок, що ведеться у відділі бухгалтерського обліку, фінансування та звітності за період з січня 2017 року по червень 2018 року - не зафіксована.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що ОСОБА_1 не була членом профспілкової організації на момент звільнення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «22» травня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк О.І. Сліпченко