Справа № 419/754/19
Провадження № 22-ц/810/375/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, травня місяця, 20-го дня Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Яреська А.В., суддів Дронської І.О., Карташова О.Ю., розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст.369 ЦПК України) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новоайдарського районного суду Луганської області від 17 квітня 2019 року у цивільній справі (№ 419/754/19 суддя І інстанції - Мартинюк В.Б.) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та поділу спільного сумісного майна, -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та поділу спільного сумісного майна. Ухвалою Новоайдарського районного суду Луганської області від 17 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та поділу спільного сумісного майна - визнано неподаною і повернуто позивачу.

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить ухвалу Новоайдарського районного суду Луганської області від 17.04.2019 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. ОСОБА_2 було подано відзив на подану апеляційну скаргу, у якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Новоайдарського районного суду Луганської області від 17 квітня 2019 року.

Розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, визнаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 неподаною і повертаючи її позивачу ухвалою від 17 квітня 2019 року (а.с. 108)суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не усунула у встановлений судом строк недоліки позовної заяви, що були зазначені в ухвалі суду від 22 березня 2019 року (а.с. 47).

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції - адже до них він дійшов поспішно, із певним порушенням норм процесуального права. Позивачкою надавалась на ухвалу суду про усунення недоліків письмова заява із доводами щодо грошової оцінки транспортного засобу, завірення копій та підтвердження матеріального стану, доданими копіями документів на підтвердження матеріального стану, яка була зареєстрована судом (03.04.2019 року - 1556/19вх - а.с. 49-54), проте суд не взяв її зміст із невідомих причин до уваги та визнав апеляційну скаргу ОСОБА_1 неподаною, повернувши її 17 квітня 2019 року (а.с. 108) та вказавши в ухвалі про те, що позивач не усунув недоліки позовної заяви. При цьому суд не навів жодних міркувань щодо заяви та доказів, які були надані позивачкою у наданій на усунення недоліків заяви, не вирішив питання щодо звільнення за наявним у справі клопотанням про звільнення від сплати чи відстрочення сплати судового збору (а.с. 6- 7)

Крім того, колегія суддів враховує тут і ту обставину, що статтями 175, 177 ЦПК України дійсно є визначено вимоги щодо форми та змісту позовної заяви, проте не визначений перелік необхідних документів на підтвердження вартості спірного майна, залежно від предмету позову, у позові позивачка зазначила свою оцінку вартості спірного майна, зазначила ціну позову. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини зазначав, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року), наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). Так , зокрема у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві». У відповідності до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та згідно із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. У зв`язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. Отже, за таких обставин оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції - для вирішення питання щодо можливості відкриття провадження по справі. З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Новоайдарського районного суду Луганської області від 17 квітня 2019 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 травня 2019 року.

Головуючий Судді