Єдиний унікальний номер 728/1855/18
Номер провадження 2/728/42/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 травня 2019 року місто Бахмач

Бахмацький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді - Пархоменко П.І.

за участю:

секретаря судового засідання Горбач Н.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Бахмачі цивільну справу

за позовом Бахмацького районного споживчого товариства

до

відповідачів ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «ВіЕйБіБанк»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Бахмацького районного нотаріального округу Зацерковний Микола Миколайович,

Комунальне підприємство «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації»

вимоги позивача: про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння

учасники справи:

від позивача адвокат Ковалюх В.М. (ордер на надання правової допомоги серії ЧН № 054819 від 31 жовтня 2018 року)

від відповідачів ОСОБА_1 , адвокат Прокоф`єв Б.І. (ордер на надання правової допомоги серії ЧН № 068723)

від третіх осіб не з`явилися

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідачів.

1. 11 жовтня 2018 року Бахмацьке районне споживче товариство (далі позивач) звернулося з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі відповідач-1) з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння.

2. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 21 червня 2016 року визнано недійсними результати аукціону по продажу заставного майна (іпотеки) з прилюдних торгів, та визнано недійсним договір купівлі-продажу майна (іпотеки), укладений між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем, а заяву ОСОБА_2 про визнання майнових вимог про визнання права власності на вказане майно відхилено, оскільки відповідач не набув права власності на нерухоме майно.

Проте, 16 березня 2018 року приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Зацерковним М.М. було посвідчено договір про поділ спільного майна подружжя та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого власником нежитлового приміщення загальною площею 63,3 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1

Зазначене майно є складовою частиною магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 262,7 кв.м, що розташований по АДРЕСА_2 , тому позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 набула право на нього без відповідної правової підстави і просить витребувати його та повернути позивачу.

3. 9 січня 2019 року позивач подав позовну заяву із збільшеними позовними вимогами (а.с.133-135), в якому зазначив, що 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Зацерковним М ОСОБА_3 . був посвідчений договір купівлі продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , за яким відповідач ОСОБА_2 придбав зазначене майно у Бахмацького районного споживчого товариства. Про існування даного договору позивачу стало відомо після отримання відзиву на позовну заяву, поданого відповідачем, у зв`язку з чим позивач збільшив позовні вимоги та просив:

3.1. визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладений між Бахмацьким районним споживчим товариством та ОСОБА_2 , посвідчений 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Зацерковним М.М.;

3.2. витребувати у ОСОБА_1 та повернути Бахмацькому районному споживчому товариству нежитлове приміщення загальною площею 63,3 кв.м, матеріали стін: цегла, опис: під літером А-1, що розташоване по

АДРЕСА_3 .Відповідач-1 ОСОБА_1 у поданому відзиві на позовну заяву (а.с.95-99) позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні.

Зміст заперечень відповідача зводиться до того, що право власності на вищевказане нежитлове приміщення вона набула на підставі договору про поділ майна подружжя від 16 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Зацерковним М.М., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 березня 2017 року.

До набуття нею права власності на вищевказане нежитлове приміщення його власником був її колишній чоловік ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним і позивачем, посвідченого 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Зацерковним М.М. Право власності на спірне майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 26 липня 2013 року.

Таким чином, зазначене майно до його поділу подружжям належало на праві спільної власності подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

5.У доповненні до відзиву (а.с.122-125) відповідач-1 зазначила, що спірне нежитлове приміщення було набуте відповідачем ОСОБА_2 на законних підставах та вибуло з володіння первісного власника Бахмацького районного споживчого товариства з його волі на підставі договору купівлі-продажу нежитлового прміщення, який не оскаржувався в суді та є правомірним. Аукціон проводився на іншу частину нерухомого майна позивача та не стосувався раніше проданого майна за договором купівлі-продажу від 26 липня 2013 року, оскільки відбувся пізніше у 2014 році.

Також відповідач-1 вважає, що строк позовної давності за вимогою про витребування спірного майна сплинув 26 липня 2016 року та просить відмовити у задоволенні позову на підставі спливу строків позовної давності.

6.Відповідач-2 ОСОБА_2 у поданому відзиві на позовну заяву (а.с.203-206) позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Зміст заперечень зводиться до того, що відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у іпотекодавця, яким в даному випадку є позивач, немає права та законних підстав звертатись з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, по якому він являється продавцем. Таке право має виключно іпотекодержатель Акціонерне товариство «ВіЕйБіБанк», в якого відсутні претензії з цього приводу. Тому укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26 липня 2013 року за реєстраційним номером 719 не порушує прав чи інтересів позивача.

Також зазначив, що первісний власник майна, продавець по спірному договору та позивач по справі це одна і та ж особа, а законодавством не встановлено законних підстав для витребування майна у добросовісного набувача, набутого внаслідок його відчуження власником. Бахмацьке районне споживче товариство, яке являється юридичною особою, як власник майна було стороною договору купівлі-продажу та в момент укладення договору мало необхідний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності для укладання вказаного правочину. Тому зміна керівників та процедура банкрутства, ініційована у 2015 році, не спростовують факту відчуження майна за договорм купівлі-продажу його власником у 2013 році.

Аукціон по продажу заставного майна (іпотеки) з прилюдних торгів, проведених позивачем 15 вересня 2014 року, результати якого визнані недійсними ухвалою Господарського суду Чернігівської області, не має ніякого відношення до укладеного договору купівлі-продажу від 26 липня 2013 року. В зазначеній ухвалі не встановлювались обставини відносно спірного договору купівлі-продажу, тому вона не є преюдиційною для даного спору.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

7.Представником позивача подано заяву про забезпечення позову (а.с.71,75).

8.9 січня 2019 року представником позивача подано клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача та збільшення позовних вимог (а.с.162).

9.Відповідачем-2 подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.178-180).

10.Представником третьої особи Комунального підприємства «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі КП «Прилуцьке МБТІ») подано заяву про розгляд справи без його участі (а.с.254).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

11.Ухвало суду від 19 листопада 2018 року (а.с.78-79) було постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

12.Ухвалою суду від 19 листопада 2018 року (а.с.80-84) було задоволено заяву про забезпечення позову і застосовано зустрічне забезпечення.

13.Ухвалою суду від 9 січня 2019 року (а.с.171) за клопотанням позивача в якості співвідповідача залучено ОСОБА_2

14.Ухвалою суду від 31 січня 2019 року (а.с.209-211) було постановлено залучити в якості третьої особи на стороні відповідачів КП «Прилуцьке МБТІ», витребувано докази та викликано в якості свідка ОСОБА_4 , відмовлено в залученні останнього в якості третьої особи.

15.Протокольною ухвалою (а.с.266 зворот) було постановлено проводити розгляд справи без участі осіб, які не з`явились в судове засідання і були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення (а.с.258-263).

16.Протокольною ухвалою (а.с.266 зворот) в порядку статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), з врахуванням особливостей спірних правовідносин, було постановлено продовжувати судовий розгляд без участі свідка ОСОБА_4

ІV. Пояснення учасників справи.

17.Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві.

18.Відповідач ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі навівши мотиви, викладені у відзивах (див. пункти 5-7), заявили клопотання про застосування строку позовної давності.

V. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

19.Рішенням Батуринської селищної ради Чернігівської області 18 сесії 5 скликання від 23 листопада 2007 року «Про надання земельної ділянки в оренду» (а.с.153) затверджено технічну документацію на земельну ділянку Бахмацькій районній спілці споживчих товариств та надано останньому для комерційного використання земельну ділянку загальною площею 0,3153 га під розміщення та обслуговування комплексу магазинів по АДРЕСА_4 та кафе АДРЕСА_5

АДРЕСА_6 .Інформацією Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку від 4 січня 2019 року (а.с.154) підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,2038 га, призначена для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована в АДРЕСА_2 , власник - Батуринська селищна рада, перебувала в оренді у Бахмацької районної спілки споживчих товариств.

21.Архівним витягом від 29 серпня 2018 року № 05-05/311 (а.с.41) підтверджується, що рішенням виконавчого комітету Батуринської селищної ради народних депутатів від 27 листопада 1987 року № 123 «Про перенумерацію домоволодінь с. Батурин» номер магазину по АДРЕСА_7 змінено з 17а на 19.

22.Статутом Бахмацького районного споживчого товариства від 15 лютого 2007 року (а.с.152) підтверджується, що Бахмацьке районне споживче товариство створене шляхом перетворення Бахмацької районної спілки споживчих товариств та є її правонаступником.

23.В свою чергу відповідно до Іпотечного договору від 14 липня 2008 року (а.с.155-160) Бахмацьке районне споживче товариство передало в іпотеку Відкритому акціонерному товариству Всеукраїнський Акціонерний Банк магазин «Маркет» зі всіма об`єктами, фунціонально пов`язаними з цим нерухомим майном, позначений на плані літерою А-1, загальною площею 262,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

24.З іншої сторони 26 липня 2013 року відповідач ОСОБА_2 придбав у Бахмацького районного споживчого товариства нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою м. Батурин Бахмацького району Чернігівської області, вулиця АДРЕСА_1 б. 19а за ціною 47000 грн. 00 коп. (сорок сім тисяч гривень 00 копійок), що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Зацерковним М.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 719 (а.с.126-127).

25.Актом приймання-передачі основних засобів придбаних з аукціону від 27 липня 2013 року (а.с.112) підтверджується, що Бахмацьке районне споживче товариство передало, а ОСОБА_2 прийняв нежитлове приміщення площею 67,7 кв.м в м. Батурин АДРЕСА_2

26.Згідно із постановою Господарського суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року (а.с.60-62) визнано банкрутом Бахмацьке районне споживче товариство та відкрито ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців.

Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Рязанову С.М.

27.Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 21 червня 2016 року (а.с.63-68) заяву ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно та зобов`язання вчинити дії відхилено; заяву ліквідатора Рязанової С.М. про визнання правочинів недійсними задоволено повністю; визнано недійсними результати аукціону по продажу заставного майна (іпотеки) з прилюдних торгів, проведеного Бахмацьким районним споживчим товариством 15 вересня 2014 року, оформлені протоколом № 5 від 15 вересня 2014 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу майна (іпотеки) за рішенням суду на прилюдних торгах (аукціоні) від 3 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Бахмацьким районним споживчим товариством в особі голови ліквідаційної комісії Мйошина С.М.

28.Відповідно до договору про поділ спільного майна подружжя, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Чернігівської області Зацерковним М.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 229 (а.с.104-109), в особисту приватну власність відповідача ОСОБА_1 перейшло нежитлове приміщення за планом А-1, загальною площею 63,3 кв.м, що знаходиться за адресою

АДРЕСА_8 .А витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 березня 2017 року № 82657680, сформованого приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Чернігівської області Зацерковним М.М. (а.с.110-111), зареєстровано за ОСОБА_1 право приватної власності на нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_2 а загальною площею 63,3 кв.м, матеріали стін: цегла, опис: під літером А-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03, номер запису про право власності 1949933.

30.Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 січня 2016 року № 52112198 (а.с.58-59) магазин «Маркет», загальною площею 262,70 кв.м, загальною вартістю 133253 грн. 00 коп. (сто тридцять три тисячі двісті п`ятдесят три гривні 00 копійок), що розташований по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить Бахмацькій районній спілці споживчих товариств на праві приватної власності.

Підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності, САВ 677757.

Накладено заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 7559468, зареєстровано 14 липня 2008 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 Д.О., підстава обтяження договір іпотеки.

Дане майно знаходиться в іпотеці.

31.Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 4 січня 2019 року № 151965222 (а.с.141-143) ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення, загальною площею 63,3 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_2 .

Підстава виникнення права власності договір про поділ спільного майна подружжя № 229, посвівдчений 16 березня 2017 року приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Чернігівської області Зацерковним М.М.

32.Також в судовому засіданні були досліджені оригінали інвентаризаційних справ щодо спірного нерухомого майна.

VІ. Оцінка Суду.

А. Загальні принципи регулювання спірних правовідносин.

33.Між сторонами спору виникли правовідносини, пов`язані із захистом права власності на майно, яке є об`єктом цивільних правовідносин (стаття 177 Цивільного кодексу України (далі ЦК)).

Специфіка таких правовідносин свідчить про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна і здійснив його відчуження відповідачу-2 на підставі договору купівлі-продажу (див. пункт 24).

Відповідач-2 в подальшому розпорядився спірним майном на користь відповідача-1 (див. пункт 28).

В свою чергу позивач, який здійснив відчуження спірного майна, звернувся до суду за захистом свого права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що він незаконно здійснив відчуження такого майна і вимагаючи, щоб відповідач-1 його повернула (див. пункти 1-3).

Позивач обрав способами захисту свого права визнання недійсним договору, який було ним укладено і витребування майна, яке на його думку належить позивачу.

34.Вирішення спору щодо спірного майна в судовому порядку і «позбавлення» власності однієї із сторін спору свідчить про втручання держави у фундаментальні права людини щодо мирного володіння майном.

І хоча в даному спорі приймають участь приватні особи, особливості правовідносин між ними свідчать, про втручання держави у право на мирне володіння майном (див. для прикладу пункти 35-37 рішення Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Андрій Руденко проти України» [1]).

35.У зв`язку із чим, зважаючи на конкретні обставини даної справи Суд доходить висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами охоплюються змістом статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі стаття 1 Першого протоколу), яка, як і практика ЄСПЛ застосовуються як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV).

36.Отже, відповідно до статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Вказана стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» [2]).

37.В свою чергу право власності не є абсолютним і може бути обмежене. ЄСПЛ підкреслює, що перше і найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, щоб будь-яке втручання органів державної влади в право на повагу власності було «законним»: другий абзац встановлює, що держави уповноважені здійснювати контроль за користуванням майном шляхом забезпечення виконання «законів». Більш того, верховенство права, одна з основ демократичного суспільства, втілюється у всіх статтях Конвенції. Питання про те, чи було досягнуто справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (пункт 31 рішення ЄСПЛ у справі «Ісмаїлов проти Росії» [3]).

Таким чином, для того, щоб з`ясувати чи було порушено право гарантоване статтею 1 Першого протоколу Суду необхідно дати відповідь на питання: 1). чи було втручання у право передбачене законом; 2). чи переслідувало воно легітимну мету (було здійснено «в інтересах суспільства»); 2). чи було досягнуто справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи.

Б. Застосування вказаних принципів у спірних правовідносинах.

1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом».

38.Досліджуючи в даній справі дотримання принципу законності Суд в першу чергу враховує, що виходячи із змісту статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. А положеннями статей 15, 16 ЦК визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 4, 5, 13 ЦПК).

39.Також нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності (стаття 386 ЦК).

Зокрема право власності може бути захищено шляхом речово-правових засобів: пред`явлення віндикаційного та негаторного позовів; шляхом допоміжно речово-правових засобів захисту, у формі пред`явлення позову про визнання права власності тощо.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

40.Тобто національне законодавство створює умови для захисту прав власників майна і в даному випадку, як позивач, так і відповідач, в обґрунтування своїх вимог та заперечень послались на відповідні норми законодавства, що свідчить про те, що втручання в права однієї із сторін спору «передбачено законом» (див. пункт 37).

В свою чергу, виходячи із особливостей спірних правовідносин правильність застосування норм права, які регулюють взаємовідносини між сторонами і їх відповідність «праву однієї із сторін» буде оцінена при вирішенні питання щодо «пропорційності» втручання у право власності.

2). Чи переслідувало втручання легітимну мету.

41.Обговорюючи в даній конкретній ситуації чи переслідувало втручання у право однієї із сторін «легітимну мету» (було здійснено «в інтересах суспільства») Суд бере до уваги те, що, виходячи із сталої практики ЄСПЛ поняття «суспільний інтерес» дуже широке і в такому випадку доводиться враховувати політичні, економічні та соціальні питання.

Суд знаходить, що в правовідносинах, які виникли між сторонами, як вимога про визнання недійсним договору та повернення майна, так і заперечення в цьому, відповідають «суспільному інтересу», слугують захисту прав людини, утвердження і забезпечення яких є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України), що підтверджує наявність при втручанні у право власності легітимної мети і таке втручання відповідає «інтересам суспільства».

3). Чи було досягнуто справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи.

42.Говорячи про те, чи втручання у право підтримувало «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи, Суд звертає увагу на те, що намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 Першого протоколу в цілому, включаючи другий пункт. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями (пункт 28 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» [4]).

Щодо правомірності правочину.

43.Відповідно до части першої п`ятої статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З іншої сторони згідно із частинами першою та другою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

44.Так частиною другою статті 215 ЦК передбачено, що правочин, недійсність якого встановлена законом є нікчемним. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

А частиною третьою статті 215 ЦК закріплено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, з ініціативи однієї із сторін, у випадку, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом (нікчемність правочину).

Для правильного застосування статті 215 ЦК встановлення обставин нікчемності правочину, тобто його недійсності в силу вимог закону, є визначальною.

45.Також пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанова Пленуму ВСУ) роз`яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, алеодна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 6 лютого 2019 року по справі № 727/9735/15-ц [5].

46.В даному випадку між позивачем та Публічним акціонерним товариством «ВіЕйБіБанк» було укладено іпотечний договір (див. пункт 23).

Згідно з підпунктом 2.1.2 пункту 2.1. Розділу 2 вказаного Іпотечного договору в іпотеку було передано, окрім іншого, об`єкт нерухомості у виді магазину «Маркет» зі всіма об`єктами, функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном, позначений на плані літерою А-1, загальною площею 262,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідно до рішення Батуринської міської ради №35 від 23 березня 2012 року, було розглянуто лист Бахмацького районного споживчого товариства «Райспоживтовариство» та присвоєно поштову юридичну адресу нежитловому приміщенню (бухгалтерія площею 43.6 кв.м., коридор площею 19.7 кв.м), в АДРЕСА_1 , вказавши до порядкового номерного знаку 19 доповнюючу літеру «А».

А згідно з планом, який міститься в інвентарній справі №21958753 на будівлю А-1, розташовану в АДРЕСА_2 та планом, який міститься в інвентарній справі №03 на будівлю А-1, розташовану в АДРЕСА_2 , остання будівля площею 63.3 кв.м є частиною об`єкта нерухомості, розташованого в АДРЕСА_2 , площею 262.7 кв.м.

У зв`язку із чим Суд робить висновки про те, що спірне майно у виді нежитлового приміщення, загальною площею 63.3 кв.м., яке розташоване в АДРЕСА_2 є частиною єдиного комплексу нерухомого майна у виді магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 262.70 кв.м., розташованого в м АДРЕСА_1 19, що випливає із вищевказаного іпотечного договору та наданих КП «Прилуцьке МБТІ» інвентарних справ.

Наведене спростовує заперечення представника відповідача-1 проте, що предметом іпотеки та предметом правочину щодо купівлі-продажу майна, поділу спільного майна були різні об`єкти цивільних правовідносин.

47.Щодо особливостей укладення договору відчуження майна, яке знаходиться в іпотеці, то Суд звертає увагу на те, що статтею 12 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Вимоги щодо наявності згоди іпотекодержателя при відчудженні іпотечного майна закріплені і в самому іпотечному договорі (див. пункт 23).

Таким чином, оскільки положення статті 12 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин дотримані не були і в такому випадку Закон встановлює недійсність договору про відчуження іпотечного майна, відповідний правочини є недійсними в силу закону (нікчемними).

48.Проте, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму ВСУ). У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв`язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року по справі № 640/6475/17 [6].

49.Тобто спірні правовідносини за своїм характером вимагають від Суду дати відповідь на питання щодо необхідності задоволення позовної вимоги про визнання правочину недійсним, яка і охоплюється компетенцією суду про підтвердження його недійсності в силу закону.

50.Так, Суд знаходить, що в задоволенні вказаної вимоги необхідно відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Зокрема, вирішення питання про застосування або незастосування строку позовної давності є важливим аспектом права на справедливий судовий розгляд, стосується обґрунтованості судового рішення і охоплюється змістом статті 6 Конвенції (див. наприклад рішення ЄСПЛ у справі «Grafescolo S.R.L. проти Молдови» [7], «Ruiz Torija v. Spain»[8]).

В своїй прецедентній практиці ЄСПЛ звертає увагу, що строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу» (див. наприклад пункт 51 рішення ЄСПЛ у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»[9]).

51.У ЦК позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Особливістю застосування інституту позовної давності є те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 листопада 2018 року по справі № 372/1036/15-ц [10].

52.Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

В спірних правовідносинах позивачем було вчинено правочин, який він просить визнати в судовому порядку недійсним 26 липня 2013 року (див. пункт 24), при цьому позивач, як учасник цивільних відносин сам допустив бездіяльність пов`язану з неотриманням дозволу іпотекодержателя на відчуження майна.

В подальшому позивач звернувся в суд за захистом свого права 11 жовтня 2018 року, фактично через п`ять років після вчинення правочину.

З іншої сторони відповідач своєю заявою наполягав на застосуванні строку позовної давності (див. пункт 9), а позивач в своєму клопотанні про залучення до участі у справі співвідповідача та про збільшення позовних вимог (а.с.162) лише зазначив, що про існування договору купівлі-продажу від 26 липня 2013 року він дізнався після отримання відзиву на позовну заяву, відповідної заяви про поновлення строку позовної давності ним не подавалось і лише в судовому засіданні представник позивача просив його поновити.

Проте, такі підстави для поновлення строку позовної давності не є переконливими і в будь-якому разі не свідчать, що позивач, яким є Бахмацьке районне споживче товариство, як окремий учасник цивільних правовідносин, дізнався про існування договору (який він вчинив), під час розгляду справи про його оспорювання.

Наведене є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги до відповідача-2 у зв`язку із застосуванням строку позовної давності.

Щодо наявності підстав для витребування майна.

53.Дана вимога пред`явлена до відповідача-1, яка набула право власності спірне майно на підставі договору про поділ спільного майна подружжя (див. пункт 29) і є добросовісним набувачем такого майна, оскільки не знала і не могла знати про те, що попередній володілець не мав права відчужувати таке майно.

Доказів зворотного Суду учасниками справи не надано.

54.В свою чергу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК).

Відповідно до статті 330 ЦК, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 387 ЦК передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зокрема згідно зі статтею 388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

При цьому власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК (таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 31 липня 2018 року по справі № 372/1488/16-ц [11]).

55.В спірних правовідносинах застосуванню підлягає частина перша статті 388 ЦК, оскільки відповідач-1 є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке вона придбала на підставі відплатного договору.

Так частиною п`ятою статті 626 ЦК передбачено, що договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

За своєю правовою природою договір про поділ майна подружжя пов`язаний із переходом частини майна, яке було в спільній сумісній власності подружжя в приватну власність сторін шляхом досягнення спільних поступок (обидві сторони набувають майно у власність), що відображає його відплатний характер.

У зв`язку із чим, Суд наголошує, що в даному випадку майно вибуло з володіння позивача з його волі, оскільки позивач, як учасник цивільних правовідносин уклав правочин про відчуження такого майна, що як наслідок виключає застосування статті 388 ЦК і є підставою для вимоги в задоволенні вказаної позовної вимоги (див. пункт 54).

56.Крім того, в світлі загальної оцінки пропорційності втручання у право власності (див. пункти 37, 42) Суд звертає увагу, що з однієї сторони позивач за своєю волею здійснив відчуження нерухомого майна і отримав грошові кошти за його продаж, протягом тривалого часу (в межах строку позовної давності) не порушував питання про його повернення.

З іншої сторони відповідач-1 придбала спірне майно шляхом «передання іншої частини майна» і протягом двох років здійснює його користування, що свідчить про «стабільний характер правовідносин по використанню власності».

Тому говорячи в даних правовідносинах про інтереси, як позивача, так і відповідачів, відмова в задоволенні позовних вимог по відношенню до позивача не становить «індивідуальний та надмірний тягар» до нього, що в своїй сукупності свідчить про дотримання справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

57.Таким чином, співвідносячи докази надані позивачем та відповідачами, докази надані останніми є більш переконливими, тобто позивачем не виконаний свій обов`язок по доведенню позовних вимог і існування обставин, які б були підставою для задоволення позову.

58.Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З цих підстав,

керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу, Суд, -

У Х В А Л И В :

1. В задоволенні позову Бахмацького районного споживчого товариства до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «ВіЕйБіБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Бахмацького районного нотаріального округу Зацерковний Микола Миколайович, Комунальне підприємство «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Бахмацький районний суд Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: Бахмацьке районне споживче товариство, місцезнаходження вулиця Богомольця, б. 2 м. Бахмач Чернігівської області, індекс 16500, .

Відповідачі:

ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «ВіЕйБіБанк», місцезнаходження вулиця Прорізна, б. 8, м. Київ, індекс 01001, .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:

Приватний нотаріус Бахмацького районного нотаріального округу Зацерковний Микола Миколайович, місцезнаходження АДРЕСА_11 ,.

Комунальне підприємство «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», місцезнаходження вулиця Земська, б. 4, м. Прилуки Чернігівської області, індекс 17500, .

Повне судове рішення складено 15 травня 2019 року.

Суддя Бахмацького районного суду

Чернігівської області П.І. Пархоменко

1. Рішення ЄСПЛ у справі «Андрій Руденко проти України» // https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_671

2. Рішення ЄСПЛ у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» // https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/980_098

3. Рішення ЄСПЛ у справі «Ісмаїлов проти Росії» // https://hudoc.echr.coe.int/eng#%22tabview%22:[%22document%22],%22itemid%22:[%22001-89412%22]\

4. Рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» // https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_041

5. Постанова Верховного Суду від 6 лютого 2019 року по справі № 727/9735/15-ц // http://reestr.court.gov.ua/Review/79776110

6. Постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року по справі № 640/6475/17 // http://reestr.court.gov.ua/Review/80889117

7. Рішення ЄСПЛ у справі «Grafescolo S.R.L. проти Молдови» // https://hudoc.echr.coe.int/eng#%22tabview%22:[%22document%22],%22itemid%22:[%22001-145713%22]\

8. Рішення ЄСПЛ у справі «Ruiz Torija v. Spain» // https://hudoc.echr.coe.int/eng#%22tabview%22:[%22document%22],%22itemid%22:[%22001-57909%22]\

9. Рішення ЄСПЛ у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom // https://hudoc.echr.coe.int/eng#%22tabview%22:[%22document%22],%22itemid%22:[%22001-117765%22]\

10. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року по справі № 372/1036/15-ц // http://reestr.court.gov.ua/Review/78977584

11. Постанова Верховного Суду від 31 липня 2018 року по справі № 372/1488/16-ц // http://reyestr.court.gov.ua/Review/75690429