Справа № 756/6267/15 Головуючий в суді І інстанції Луценко О.М.
Провадження № 22ц-824/5059/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Сержанюка А.С.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 19 грудня 2006 року між ним та АТ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір №030.20-50/208-С, за умовами якого відповідач надав йому грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, у розмірі 100 000 дол. США на строк з 19 грудня 2006 року по 19 серпня 2016 року зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 12,5% річних, та у подальшому сторони уклали додаткову угоду № 1 від 24 червня 2009 року, якою внесли зміни в умови кредитного договору.

Вказує, що вважав дії банку у правовідносинах сторін добросовісними, однак у 2015 році, після звернення банку до третейського суду про дострокове повернення кредиту з невідомих для нього причин, він довідався про невідповідність оскаржуваного правочину законодавству України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не надав йому та приховав достовірні дані щодо умов договору, зокрема щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту та абсолютного значення його подорожчання для позичальника. Зазначає, що під час укладання вказаного договору були порушені його права, як споживача, відповідно кредитний договір суперечить нормам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не містить даних про орієнтовну сукупну вартість, не містить істотних умов, визначених чинним законодавством, які необхідні для договорів даного виду, та вважає умови кредитного договору несправедливими в цілому, у зв`язку із чим просить визнати оскаржуваний кредитний договір недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року позов задоволено, визнано недійсним кредитний договір №030.20-50/208-С від 19 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк».

Не погодившись із цим рішенням, представник АТ «Укрсоцбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначає, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, оскільки уклавши кредитний договір з банком він погодився із умовами, викладеними в ньому і жодних претензій з приводу прозорості цих умов ним з моменту укладення не пред`являлося. Крім того вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, чого місцевий суд взагалі не врахував та не дав правової оцінки.

У свою чергу, представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на ті ж обставини, які викладені у позовній заяві та зазначив, що апеляційна скарга не містить жодних доводів, які б спростовували обґрунтовані висновки суду першої інстанції. Вказує, що банк свідомо ввів в оману позивача при укладенні оскаржуваного договору, застосував нечесну підприємницьку практику та надав позивачеві кредит на дискримінаційних умовах, через що вважає рішення суду про визнання кредитного договору недійсним законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що умови укладеного між сторонами кредитного договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК України, містять істотний дисбаланс прав і обов`язків сторін та у ньому відсутні істотні умови, які є обов`язковими для такого типу договорів, через що цей правочин підлягає визнанню недійсним. При цьому, місцевий суд дійшов висновку, що початок перебігу строку позовної давності пов`язаний саме з діями банку та поданням ним в 2015 році позову до третейського суду і саме з цього часу позивач дізнався про несправедливість умов кредитного договору.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 грудня 2006 року між позивачем та АТ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір №030.20-50/208-С, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, у розмірі 100 000 дол. США на строк з 19 грудня 2006 року по 19 серпня 2016 року зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 12,5% річних, та у подальшому сторони уклали додаткову угоду № 1 від 24 червня 2009 року, якою внесли зміни в умови кредитного договору.

Пунктом 1.1.1. вказаного кредитного договору встановлений порядок погашення боргу і сплати відсотків.

При цьому, умови кредитного договору та додаткова угода до нього містять усі істотні умови для такого типу договорів, встановлених вимогами глави 71 ЦК України, зокрема щодо предмету договору, строку повернення коштів та розміру відсотків.

Пункти 1. - 3.3.18. кредитного договору містять наступні умови: мета надання кредиту; сума кредиту; строк, на який надається кредит; розмір процентів за користування кредитом; розмір плати за управління кредитом; розмір щомісячного платежу на погашення кредиту, сплати відсотків та інших передбачених договором платежів, а пункт 3.4.1 передбачає можливість дострокового повернення кредиту та нарахованих відсотків.

З такими умовами позивач ОСОБА_1 погодився, підписавши власноручно кредитний договір №030.20-50/208-С від 19 грудня 2006 року та додаткову угоду № 1 від 24 червня 2009 року.

Крім того, у матеріалах справи наявний детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту від 24 червня 2009 року, який також підписаний позивачем (т.1, а.с.26).

У наведеному додатку № 1 до додаткової угоди № 1 від 24 червня 2009 року, всупереч висновкам проведених у справі судово-економічних експертиз, розмір процентної ставки чітко визначений у розмірі 12, 5 % (т.1, а.с.9).

Як на підставу позову, ОСОБА_1 посилається на застосування обману з боку банку та нечесної підприємницької діяльності, чим, на його думку, порушено його права як споживача фінансових послуг.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень, закріплених у пункті 2 частини першої, частинах другій та шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, укладених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

За положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Частиною 19 ст.15 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Крім того, 12 грудня 2008 року був прийнятий Закон України № 661-VI, яким було внесено зміни до ЦК України та ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та заборонено банкам в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевим судом не було враховано, що при укладенні кредитного договору у грудні 2006 року та у подальшому при внесенні змін до нього сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, зокрема, щодо розміру кредиту, валюти кредитування, відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні цього договору ОСОБА_1 ознайомився та погодився з його умовами, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, крім того позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору, підписав його, отримав кредит та використав його за цільовим призначенням, тим самим не заперечував щодо умов договору, не оскаржував та виконував умови договору протягом тривалого часу, при цьому оскаржуваний кредитний договір, на думку колегії, містить усі необхідні істотні умови, які на момент укладення не суперечили вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, на думку колегії, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

При цьому, посилання позивача на невідповідність кредитного договору Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені постановою НБУ від 10 травня 2007 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки кредитний договір між сторонами укладений раніше, 19 грудня 2006 року, і до нього не могли бути застосовані ці Правила на момент підписання сторонами спірного договору, крім того після прийняття у грудні 2008 року змін до ЦК України та ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк був позбавлений можливості в односторонньому порядку змінювати умови кредитного договору, чого банком не робилося і відсоткова ставка ним не підвищувалася, умови, які б призвели до збільшення відповідальності позичальника чи створення дисбалансу у кредитних правовідносинах сторін, банком не приймалися, а позивач взагалі не звертався до банку із вимогами про зміну умов цього кредитного договору.

Доводи позивача щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та матеріалами справи. При цьому, колегія суддів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, критично ставиться до висновків проведених у справі судово-економічних експертиз, оскільки вони у своїй більшості суперечать фактичним обставинам справи, змісту спірного договору, а наявним у матеріалах справи доказам та зводяться до їх переоцінки, а тому не можуть мати для суду заздалегідь встановленої сили і одні самі по собі не можуть бути підставою для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неповним з`ясуванням судом усіх обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ - 00039019) 365, 40 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: