ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

27 травня 2019 року

м. Харків

справа № 641/3364/17

провадження № 22ц/818/1498/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року в складі судді Чайка І.В.,

у с т а н о в и в:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом із нею.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що вона перебувала з ОСОБА_3 в юридичному шлюбі, який було зареєстровано 06 грудня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 2007. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . Під час спільного проживання відповідач не турбувався про сім`ю, зловживав спиртними та наркотичними напоями, у зв`язку з чим вона змушена була поїхати за кордон на заробітки. На протязі всього часу перебування за кордоном вона надсилала гроші на утримання дитини та кожні три місяці на протязі трьох-чотирьох тижнів проводила разом із сім`єю.

За час її перебування за кордоном відповідач створив нову сім`ю. На підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2017 року шлюб між ними було розірвано.

Після її повернення до України в лютому 2018 року відповідач самовільно змінив місце проживання дитини, фактично не дає їй можливості спілкуватися з сином, піклуватися та виховувати його.

31 травня 2018 року ОСОБА_2 звернувся у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом із ним.

Зустрічна позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що фактично шлюбні стосунки припинено давно, а після переїзду ОСОБА_1 до іншої країни М`янма їх стосунки суттєво погіршились. Син залишився проживати разом з ним, він самостійно влаштовував його побут та дозвілля, збирав документи до школи, проводжав дитину до першого класу, сприяв розвитку творчих здібностей сина шляхом відвідування танцювальних занять. Саме він приводить дитину до школи, приймає активну участь у житті сина та має зворотній зв`язок з класним керівником.

Зазначає, що дитина важко переживала розлучення з матір`ю, у зв`язку з чим ОСОБА_5 було надано допомогу спеціаліста. Згідно з Висновком психолога від 29 травня 2018 року у спихоемоційному ставленні до матері діагностується почуття страху, агресії та схильність до уникнення взаємодії з нею.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 травня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн. 00 коп. судового збору.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 і відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з посиланням на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, виходив із того, що під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю, не було встановлено, отже суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю.

16 січня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору не встановив, до кого з батьків дитина має більшу прихильність, і не врахував думки самого ОСОБА_7 з приводу визначення місця його проживання, який в судовому засіданні пояснив, що бажає проживати разом з батьком; не враховано Висновок психолога від 29 травня 2018 року, згідно з яким встановлено, що у спихоемоційному ставленні до матері діагностується почуття страху, агресії та схильність до уникнення взаємодії з нею; крім того, не врахована практика Європейського суду з прав людини, згідно з якою судом має забезпечуватися принцип якнайкращих інтересів дитини.

01 березня 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Сторони є батьками малолітньої дитини сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 за домовленістю з чоловіком працювала у М`янмарській філії компанії «К`ЮРОЙ Лімітед» на посаді керівника відділу фінансового планування та контролю. У зв`язку з цим син залишався проживати разом з батьком в Україні.

На підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Після розірвання шлюбу дитина проживає з батьком.

Звертаючись із позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею, ОСОБА_1 , зокрема посилалася на те, що за час її перебування за кордоном відповідач створив нову сім`ю, а після її повернення до України в лютому 2018 року останній самовільно змінив місце проживання дитини, фактично не дає їй можливості спілкуватися з сином, піклуватися та виховувати його.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 , зокрема посилався на те, що саме він влаштовував побут та дозвілля сина, збирав документи до школи, проводжав його до першого класу, сприяв розвитку творчих здібностей дитини шляхом відвідування танцювальних занять, приймає активну участь у житті сина та має зворотній зв`язок з класним керівником.

ОСОБА_1 має постійне місце роботи та постійний дохід, працюючи з лютого 2018 року спеціалістом з управління системою постачання компанії «К`ЮРОЙ Лімітед» у м. Харкові за трудовим договором на віддалену роботу. Щомісячна заробітна плата складає суму в розмірі 200 доларів США, що підтверджується довідкою від 05 лютого 2018 року. Також має додатковий прибуток у вигляді процентів з депозитного банківського вкладу та договору грошової позики, що підтверджується копією договору, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приват Банк» та Черкаським інститутом банківської справи. За місцем роботи характеризується позитивно.

ОСОБА_2 має постійне місце роботи та постійний дохід, працюючи менеджером зі збуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Востпак». Сукупний дохід за шість місяців складає суму в розмірі 25 350 грн. 69 коп. (за період з 01 листопада 2017 року по 30 квітня 2018 року). За місцем роботи також характеризується позитивно.

Мати ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30 серпня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. за реєстраційним № 4450.

ОСОБА_2 зареєстрований разом з батьками в двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 . Дитина зареєстрована за цією ж адресою з 01 червня 2015 року.

Між батьками склалися неприязні стосунки.

Фактів аморальної поведінки позивачки судом не встановлено.

Органи опіки та піклування у своєму висновку від 10 липня 2018 року № 442 рекомендують визначити місце проживання дитини з матір`ю. Висновок Департаменту служб по справам дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради обгрунтовано принципами другим та шостим Декларації дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, згідно з якими дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння; вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. При цьому, у висновку зазначено, що ОСОБА_4 висловив своє бажання мешкати з батьком.

Згідно з Висновком психолога від 29 травня 2018 року у спихоемоційному ставленні до матері діагностується почуття страху, агресії та схильність до уникнення взаємодії з нею; крім того, не врахована практика Європейського суду з прав людини, згідно з якою судом має забезпечуватися принцип якнайкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України).

Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Крім того, дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, параграф 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR, v. UKRAINE, № 10383/09, параграф 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Крім того, за положеннями статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім прав батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

В контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд першої інстанції вищезазначеного не врахував та визначив місця проживання малолітньої дитини з матір`ю.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального прав або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 376 ЦПК України).

З урахуванням встановлених обставин справи, ситуації, яка склалася у сім`ї та обстановці, у якій перебуває дитина, яка висловила своє бажання мешкати з батьком, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з нею та задоволенням зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір за подання ОСОБА_2 зустрічного позову в розмірі 704 грн. 80 коп., а також апеляційної скарги в загальному розмірі 1 017 грн. 60 коп. документально підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 168 т. 1, 36, 39 т. 3).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, сума в загальному розмірі 2 722 грн. 00 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

Керуючись статтями 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 722 грн. 00 коп. (дві тисячі сімсот двадцять дві грн. 00 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 31 травня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова