ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2270/18 Номер провадження 22-ц/814/1338/19Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Панченка О.О.,

суддів: Пікуля В.П., Лобова О.А.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2019 року, ухваленого у складі головувуючого судді Самсонової О.А., зі складанням повного тексту рішення -06 березня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору недійсним, встановлення факту видачі кредиту у національній валюті України - гривні, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 37-ПЛ від 02 липня 2008 року, укладений між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 . Також просив встановити факт видачі кредиту по кредитному договорі № 37-ПЛ, укладеному 02 липня 2008 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , у національній валюті - гривні.

Позов мотивовано тим, що 02 липня 2008 року між ним та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», укладено кредитний договір №37-ПЛ. За вказаним договором Позичальнику надається кредит в сумі 17600 доларів США, з оплатою 15 % ставки за користування кредитом. Невід`ємною частиною договору є також Додаток №1 (Графік зниження розміру заборгованості) де зокрема зазначений: розмір щомісячного платежу, відсотків та комісійної винагороди. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором були також укладені договори поруки: № 37-ПЛ/1 з ОСОБА_2 ; №37-ПЛ/2 з ОСОБА_3 ; №37-ПЛ/3 з ОСОБА_4 , та договір іпотеки № 37-ПЛ, відповідно до якого Іпотекодержатель передає в іпотеку Іпотекодавцю квартиру АДРЕСА_1 .На підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2008 року він придбав квартиру за 105900 грн., які отримав в кредит від банку, причому, кошти він отримав саме у національній валюті України - гривні.

Вважає, що під час укладання кредитного договору його ввели в оману, стосовно відповідності відсоткової ставки та щомісячних платежів. А саме: сума відсотків до виплати, відповідно до Графіку становить 38089,50 доларів США, тоді як реально сума має становити 26510,00 доларів США, з урахуванням саме 15 % річних.

Більше того, комісійна винагорода, що передбачена п. 4.7 Кредитного договору, встановлена всупереч закону, оскільки Договір не містить предмету послуги, за яку справляється комісійна винагорода. В п. 4.7 Договору передбачена сума в розмірі 85,36 грн., тоді як в Графіку вже зазначена сума 17,60 Доларів США.

Банк надав йому договір для підпису, що передбачає видачу кредиту у іноземній валюті - Доларах США, проте після підписання документів йому видали кошти у національній валюті - Гривні.

Зазначене свідчить про реалізовані наміри Банку ввести позивача в оману щодо валюти правочину, розміру відсотків та суті комісійної винагороди. Оскільки кредитні кошти були видані саме у національній валюті - гривні, вважає, що судом має бути встановлено даний факт у судовому рішенні із застосуванням наслідків недійсності, враховуючи національну валюту зобов`язання.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання кредитного договору недійсним, встановлення факту видачі кредиту у національній валюті України - гривні - відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що на час укладення сторонами спірного кредитного договору закон не містив заборони на видачу споживчого кредиту в іноземній валюті, доказів введення позивача в оману щодо валюти у якій укладеного договір не надано. Позивач чітко усвідомлював ризики, пов`язані з одержанням кредиту в іноземній валюті, приймав їх та погоджувався на укладення договору на цих умовах.

З вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що висновком судово-економічної експертизи встановлено, що дослідити документальне оформлення видачі 17600 Доларів США з поточного рахунку неможливо, тому висновок суду по видачу ОСОБА_1 кредиту в іноземній валюті не відповідає обставинам справи.

Крім того, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Вказує, що відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

Відзив на апеляційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №37-ПЛ.

За умовами вказаного договору банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 17600 доларів США з оплатою по процентній ставці 15,0 процентів річних (т.1, а.с.9-13).

Згідно п. 2.2. для обліку наданих кредитних ресурсів банк відкриває позичальнику позичковий рахунок НОМЕР_1.

Пунктом 2.3 договору визначено, що кредитні ресурси отримані позичальником за цільовим призначенням для придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 21,3кв.м. житловою площею 14,7 кв.м.

Відповідно до п. 3.2 позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси до 01 липня 2028 року. Позичальник зобов`язався щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах в складі ануїтетного платежу, розмір якого становить 235 доларів США.

Відповідно до п. 4.1 договору - відсотки за користування кредитом сплачуються у валюті кредиту, у відсотковій ставці 15,0 % річних. Згідно з п. 4.2. - нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за період з моменту списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок. Нарахування процентів проводиться як за повний день, а за день повернення не проводиться.

Пунктом 4.7. договору також передбачено, що позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 85,36 грн. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок за весь період до моменту повного погашення кредиту.

Згідно з п. 6.1 за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Згідно з п. 7.8 договору позичальник сплачує банку комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 2134,00грн. одноразово, у момент укладення цього договору на рахунок НОМЕР_2.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач чітко усвідомлював ризики, пов`язані з одержанням кредиту в іноземній валюті, приймав їх та погоджувався на укладення договору саме на цих умовах, а тому не знайшов підстав для визнання кредитного договору недійсним та встановлення факту видачі кредиту у національній валюті України - гривні.

Колегія суддів повністю не може погодитися з таким висновом суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. ст. 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054, 1055), статті 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Виходячи із загальних умов укладеного між сторонами кредитного договору від 02 липня 2008 року, сторонами досягнуто домовленості щодо істотних умов договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором визначених у графіку погашення кредиту.

В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі, який складається з: кредитного договору; графіку погашення кредиту, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін (т. 1 а.с 9-42).

Разом з тим, позов в частині визнання недійсним п. 4.7 кредитного договору від 02 липня 2008 року, в частині надання згоди позичальником сплачувати комісійну винагороду підлягає до задоволення виходячи з наступного:

Згідно із ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168,банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь(ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Суд першої інстанції, не звернув увагу на те, що Банк встановивши в п. 4.7 кредитного договору сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача.

Із врахуванням вищевказаних правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що передбачена умовами кредитного договору, зокрема пунктом 4.7 щомісячна сплата комісійної винагороди за надання кредиту у розмірі 85,36 грн. є незаконною, тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення. В свою чергу, визнання недійсними окремих частин договору не є підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому.

Слід зазначити, що факт отримання кредитних коштів у доларах США підтверджується випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_3, відповідно до якого 02 липня 2008 року на вказаний рахунок «Полтавським РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» зараховано 17600 доларів США в якості видачі кредиту згідно договору № 37- ПЛ від 02 липня 2008 року, тому доводи ОСОБА_1 про те, що кредит видано у валюті гривні спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення районного суду скасувати в частині не визнання недійсним п. 4.7 кредитного договору № 37-ПЛ від 02 липня 2008 року укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ухвалити у цій частині нове рішення, яким визнати недійсним п. 4.7 вказаного кредитного договору, в іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 п. 2 ст. 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційній суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2019 року в частині не визнання недійсним п. 4.7 кредитного договору № 37-ПЛ від 02 липня 2008 року укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» - скасувати. Ухвалити у цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в частині визнання недійсним п. 4.7 кредитного договору № 37-ПЛ укладеного 02 липня 2008 року між Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати недійсним п. 4.7 кредитного договору № 37-ПЛ укладеного 02 липня 2008 року між Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , в частині надання згоди позичальником сплачувати комісійну винагороду.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: О.О.Панченко

Судді: В.П. Пікуль

О.А. Лобов