Справа № 462/2487/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/265/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 29 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

06.06.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 840,00 євро.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 10.12.2010 року передала ОСОБА_2 за договором позики кошти в сумі 2000, 00 євро. Згідно досягнутої між сторонами домовленості, відповідач зобов`язувалась повернути отриману суму коштів до 10.01.2011 року зі сплатою позичальником до 10 числа кожного місяця трьох відсотків від суми позики. Рішеннями Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2011 року, 02 жовтня 2013 року, 27 травня 2014 року та Залізничного районного суду м. Львова від 23 липня 2015року, 16 серпня 2016 року із ОСОБА_2 стягнуто заборгованість. У зв`язку з неповерненням боргу, на даний час у відповідача перед нею виникла заборгованість за користування грошовими коштами в розмірі 840,00 євро. Просила стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 840,00 євро та вирішити питання судових витрат.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставинам справи.

Зазначає, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України право кредитодавця на нарахування передбачених договором відсотків за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги. При цьому, суд зіслався на постанову Верховного Суду від 28.03.18 року у справі № 444/9519/12. Однак, судом не враховано, що зазначена постанова ухвалена Верховним Судом не в аналогічній справі. Зазначає, що постановою Верховного Суду від 28.03.18 року. на яку покликається суд, роз`яснюється відмінність понять «строк виконання зобов`язань» та «строк договору». Так, у п. 35 постанови Верховного Суду від 28.03.18 року вказано, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що у даній справі сторони визначили термін виконання зобов`язання до 10 січня 2010 року та домовилися, що відсотки будуть виплачуватися щомісяця аж до повернення боргу. Зазначене випливає зі змісту боргової розписки. Відтак, строк договору визначається повним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань. Крім того, зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано, що рішеннями судів, які набрали законної сили і є обов`зковими для виконання, вже встановлено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що 10.12.2010 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач ОСОБА_1 позичила відповідачу ОСОБА_2 2000 євро, з терміном повернення до 10.01.2011 року та сплатою процентів у розмірі 3 % від суми позики за кожен місяць користування позиченими коштами.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 11.10.2011 року із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 2000 євро заборгованості за договором позики та 360 євро відсотків (а.с.14), рішенням Галицького районного суду м.Львова від 02.10.2013 року із ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто 1440 євро заборгованості за договором позики, що еквівалентно 15004,80 грн. (а.с.13) та рішенням Галицького районного суду м.Львова від 27.05.2014 року із ОСОБА_2 стягнуто 540 євро заборгованості за договором позики, що еквівалентно 8652,25 грн. (а.с.15).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за користування грошовими коштами в розмірі 840,00 євро, суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а відтак, стягнення відсотків за надання грошових коштів за договором позики від 10 грудня 2010 року є безпідставним, оскільки наявні судові рішення, якими стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за таким договором.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю.

При вирішенні даного спору, районним судом вірно враховано правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В такому випадку права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.05.2019 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.