ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року м. Київ

справа № 759/17848/17

провадження № 22-ц/824/3262/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Лисиці Ю.С.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року у складі судді Шум Л.М., повний текст складений 23.11.2018 року,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Л.М. про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору споживчого кредиту та договору іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 серпня 2007 р. між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 200 000 доларів США на придбання квартири та 52 208,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою 1 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагородою за надання фінансового інструменту в розмірі 0,33 % щомісячно в період сплати. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 серпня 2007 р. між сторонами був укладений Договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 зазначає, що спірний кредитним договір не містить жодного додатку чи графіку згідно якого позивач могла розуміти реальну вартість вказаного договору. Реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком в кредитному договорі, кредитний договір не містить дати сплати першого платежу та не містить дати кінцевого платежу, сума нібито ануїтентної схеми в розмірі 2 778,81 доларів США з розрахунку на 12 місяців не відповідає ставці 12 % річних. За таких умов виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та водночас на виникнення непередбачених втрат у боржника, у зв'язку з чим позивач вбачає в діях відповідача факт обману та недобросовісної підприємницької практики, що було виражено у замовчуванні та перекручуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларування в кредитному договору заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчення кредиту. Крім того,формування волі позивача щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Банком застосовано два види цивільно-правової відповідальності за порушення одного і того самого зобов'язання.

ОСОБА_1 також вказує, що Банком перед укладенням кредитного договору не надано позивачу в письмові формі інформацію про умови кредитування, в тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Крім того, позивача вважає несправедливим п. 3.2. кредитного договору щодо нарахування та сплати позичальником процентів за користування споживчим кредитом, оскільки Банк самостійно без письмового повідомлення позичальника нараховує такі проценти, які залежать від змінної частини тіла споживчого кредиту за кредитним договором.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним з моменту вчинення кредитний договір № K2XVGK00260103 від 20 серпня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1

Визнано недійсним з моменту вчинення договір іпотеки квартири від 20 серпня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М.

Знято заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі від 20 серпня 2007 року нерухомого майна, накладену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М.

Виключено з Державного реєстру іпотек запис зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М., за реєстраційним номером 5517696 від 20 серпня 2007 р., про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, відповідач АТ КБ «Приватбанк» банк подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги банк зазначає, що спірний кредитний договір, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо роз'яснення його умов та в подальшому виконувала їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування. Більш того, існування перешкод у можливості ознайомитися з умовами договору до його підписання позивач не довела. Крім того, рішеннями судів у справах про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлено дійсність оспорюваного кредитного договору, отже дана обставина не підлягає повторному доказуванню. Банк також звертає увагу, що ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності, про що відповідачем було заявлено у суді першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що оскільки під час укладення кредитного договору позичальнику не було надано повної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а про вказані порушення позивач дізналась лише в ході проведення експертного дослідження, тому посилання банку на сплив строків позовної давності є безпідставним. Позивач вважає, що при укладенні споживчого кредиту банк вдався до нечесної підприємницької практики, застосування якої прямо заборонено нормами Закону України «Про захист прав споживачів».

В суді апеляційної інстанції представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав, просив її задовольнити.

Інші учасників справи належним чином повідомлені про місце, день та час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції послався, на те, що позивач була введена в оману банком (відповідачем) щодо істотних умов договору, ціни, відсоткової ставки, загальної сукупної вартості, абсолютного значення подорожчання кредиту та строків погашення кредиту, а тому в силу ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, кредитний договір повинен бути визнаний недійсним, а враховуючи недійсність основного зобов'язання - кредитного договору, недійсним підлягає визнанню і договір іпотеки.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

Судом встановлено, що 20.08.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту № K2XVGK00260103 (а.с.15).

Відповідно до п. 7.1 договору відповідач зобов'язався надати «Позичальнику» кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 20 серпня 2007 року по 20 серпня 2033 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі: 200 000 доларів США на придбання квартири, а також 52 208 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених цим договором, із сплатою за користування кредитом в розмірі 1% у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагородою за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % у момент надання кредиту, 0,33 % щомісячно в Період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Позичальник щомісяця повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2778,81 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (а.с.20).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач уклала з відповідачем договір іпотеки від 20.08.2007, за яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_3, загальною площею 88,10 кв.м., житловою площею 44,50 кв. м. (а.с.21).

У зв'язку з укладенням іпотечного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. було накладено заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі від 20.08.2007 р. нерухомого майна, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_4, що зареєстрована в реєстрі реєстрації заборон за № 5517587, а також внесено в Державний реєстр іпотек запис за реєстраційним номером 5517696 від 20.08.2007 р. про обтяження іпотекою вказаної квартири.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічного дослідження від 04.12.2017р. № 188/12/2017, проведеного експертом ОСОБА_3 Експертно-дослідної служби України, встановлено, що реальна процентна ставка спірного договору становить 17,72%, абсолютне значення подорожчання кредиту становить 670 512,05 дол. США, з урахуванням умов кредитного договору, зокрема погашення заборгованості щомісячно ануїтентними платежами в розмірі 2 778,81 дол. США, станом на 20.08.2033 р. заборгованість в повному обсязі погашена не буде (а.с.74).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 6.5 кредитного договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.6.2, 7.1 договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії. Неустойки, затрати, збитки.

Згідно з п.п. 6.3, 6.4 договору всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться позичальником є відсотками в розумінні ЦК. Розмір річної відсоткової ставки дорівнює двадцяти місячним відсотковим ставкам.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Встановлено, що спірним кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. При цьому сторони за взаємною згодою встановили цей розмір.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Крім того підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких Банк здійснює кредитування та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту та свідомо обрав умови, викладені у цьому договорі (а.с.20).

За таких обставин, висновок суду щодо задоволення позову є безпідставним, оскільки при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та надалі виконував його умови; банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у договорі який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування та всіх його складових.

Отже, судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, оскільки згідно положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони погодили всі його істотні умови, при цьому позивачем не доведено, що спірні договори укладені нею під впливом обману.

Частиною 5 статті 11, статті 18 до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючі ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно до пункту 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо).

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,33 % щомісячно в період сплати коштів та винагороди за проведення додаткового моніторингу, для здійснення останнього погашення по кредиту (п.п.6.2, 2.2.11).

Таким чином, колегія суддів вважає, що зазначені умови кредитного договору не відповідають пункту 3.6 Правил, є несправедливими, тому підлягають визнанню недійсними, однак позивач пропустив позовну давність щодо визнання недійсним цього пункту кредитного договору , що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові.

При цьому оскільки кредитні кошти позивачем були отримані в серпні 2007 року, тому саме з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду з вимогами щодо визнання цих умов договору недійсними, однак з позовом звернувся лише в листопаді 2017 року, тобто з пропуском позовної давності.

Доводи позивача про те, що кредитний договір не містить дати сплати першого платежу та не містить дати кінцевого платежу, сума нібито ануїтентної схеми в розмірі 2 778,81 доларів США з розрахунку на 12 місяців не відповідає ставці 12 % річних, спростовуються матеріалами справи, а саме умовами кредитного договору, з якого вбачається, що вся інформація міститься у договорі та відома позивачу перед укладенням договору, про що свідчить її особистий підпис під умовами кредитного договору. Тобто ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору розуміла природу кредитного договору та виконувала його, починаючи з 2007 року.

Посилання позивача на те, що нею не пропущено позовну давність, оскільки про порушення свого права позивач довідався лише після звернення до експертної установи у 2017 році є безпідставними, оскільки на думку судової колегії позов не підлягає задоволенню в зв'язку з відсутністю правових підстав для визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів. Наслідки спливу позовної давності можливо застосувати лише в частині визнання недійсними пунктів 6.2, 7.1 кредитного договору, якими передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту та проведення додаткового моніторингу, а висновок експерта за результатами проведення судово-економічного дослідження від 04.12.2017р., на який посилається позивач як на доказ того, що про порушення свого права вона дізналася лише в 2017 року, не стосується цих пунктів кредитного договору.

Крім того, судова колегія погоджується з доводами скарги Банку про те, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21.12.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та рішенням апеляційного суду м.Києва від 23.10.2014 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, встановлено дійсність кредитного договору, тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Таким чином, суд встановивши обставини справи, дав їм неправильну оцінку, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, відповідно змінює розподіл судових витрат.

З позивача підлягають стягненню понесені відповідачем судові витрати по справі у сумі 3840 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 3 840 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :