Провадження № 22-ц/811/1384/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 березня 2018 року в складі судді Невойта П.С. у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії,-

встановила:

В грудні 2017 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовною заявою до ПАТ «Львівгаз» про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просили визнати за ними право на забезпечення безкоштовними індивідуальними газовими лічильниками за рахунок ПАТ «Львівгаз»; зобовязати ПАТ «Львівгаз» за свій рахунок здійснити встановлення індивідуальних газових лічильників для позивачів; зобовязати ПАТ «Львівгаз» опломбувати та зареєструвати встановлені ним у червні 2017 року коштом постачальника лічильники обліку газу для позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Вимоги обґрунтовували тим, що 28.01.2016 року створено ОСББ «Антонича 12» у будинку, 12 на вул. Антонича у м. Львові. Будинок багатоквартирний з централізованим гарячим водопостачанням. Квартири обладнані одним газовим приладом газовою плитою. Газ використовується тільки для приготування їжі. Відповідно до чинного законодавства, оплата за спожитий газ в такому випадку здійснюється відповідно до норми споживання, встановленої Постановою Кабміну від 23.03.2016 р. № 203, в розмірі 4,4 кубометрів газу на одну зареєстровану особу. Власники квартир вважають, що така норма є завищеною в порівнянні з фактичним споживанням газу, однак враховуючи задекларовану державою програму забезпечення усіх споживачів квартирними лічильниками до 2018 року, здійснювали регулярну оплату за газ і очікували на обіцяне встановлення індивідуальних лічильників газу. При цьому, в структуру тарифу на послуги розподілу природного газу ПАТ «Львівгаз» уже входили витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню.

Позивачі наголошують на тому, що єдиним Законом, який визначає особливості встановлення лічильників газу споживачам, є ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (у відповідній редакції), в якому чітко передбачено, що субєкт господарювання, який здійснює розподіл газу, в даному випадку це відповідач ПАТ «Львівгаз» - до 1 січня 2018 року зобовязаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення у квартирах, в яких газ використовується виключно для приготування їжі, відтак законом передбачено встановлення лічильників кожному споживачеві.

Між тим, позивачі неодноразово зверталися до ПАТ «Львівгаз» щодо встановлення квартирних лічильників обліку газу, однак їхні вимоги не виконані. Вважають, що ПАТ «Львівгаз» необґрунтовано та незаконно збільшує для позивачів нарахування за спожитий газ за граничними нормами, ухиляється від гарантованого законом безкоштовного забезпечення побутових споживачів квартирними лічильниками обліку газу, протиправно застосовує солідарну оплату позивачів за спожитий газ при відсутності персоніфікованого обліку спожитого газу, а також можливості здійснювати контроль за його споживанням поза межами власного помешкання. Просили позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 15 березня 2018 рокупозов задоволено частково.

Визнано за позивачами ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН, що проживають у будинку 12 на вул.Антонича у м.Львові право на забезпечення безкоштовними індивідуальними газовими лічильниками за рахунок Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз».

Зобовязано Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» за власний рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, побутовому споживачеві, що проживає у кв.14 буд.12 на вул.Антонича у м.Львові.

Зобовязано Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» опломбувати за кошти постачальника газу, встановленого 23.06.2017 року індивідуального газового лічильника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, побутовому споживачеві, що проживає у кв.47 буд.12 на вул.Антонича у м.Львові та встановленого 22.06.2017 року ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2, побутовому споживачеві, що проживає у кв.65 буд.12 на вул.Антонича у м.Львові і прийняти такі в експлуатацію.

У решті у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на користь держави 1762 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині задоволених позовних вимог, а саме зобовязання ПАТ «Львівгаз» за власний рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника ОСОБА_4 та зобовязання ПАТ «Львівгаз» опломбувати за кошти постачальника газу, встановленого 23.06.2017 року індивідуального газового лічильника ОСОБА_2 та встановленого 22.06.2017 року ОСОБА_5 і прийняти такі в експлуатацію, вважає, що в цій частині рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликаючись на ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку» та ЗУ «Про ринок природного газу» зазначає, що такі не конкретизовують, які саме потрібно встановлювати лічильники індивідуальні чи загальнобудинкові, що підтверджується пояснювальною запискою до проекту закону «Про внесення змін до ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» субєкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобовязані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі до 01.01.2021 року, відтак законодавець продовжив строк газорозподільним підприємствам встановлення індивідуальних лічильників природного газу.

При цьому, законодавець передбачив можливість побутовим споживачам природного газу, фізичним особам, самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу.

Право споживачів на встановлення індивідуальних лічильників визнається відповідачем, однак заявлені вимоги є передчасними, оскільки таке право повинне бути реалізоване до 01.01.2021 року.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин між сторонами не було обовязку ПАТ «Львівгаз» встановлювати позивачам індивідуальних лічильників за власний кошт, а строк, до якого має бути встановлено лічильник без визначення порядку черговості безкоштовного встановлення лічильника, ще не сплив.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 березня 2018 року в частині зобовязання ПАТ «Львівгаз» за власний рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника ОСОБА_4 та зобовязання ПАТ «Львівгаз» опломбувати за кошти постачальника газу, встановленого 23.06.2017 року індивідуального газового лічильника ОСОБА_2 та встановленого 22.06.2017 року ОСОБА_5 і прийняти такі в експлуатацію. Здійснити розподіл судових витрат між сторонами.

Учасники справи позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також представник відповідача ПАТ «Львівгаз» будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судової повістки (т. 2 а.с. 110-113), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із мирним врегулюванням спору.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що законом визначений обов'язок встановлення відповідними суб'єктами господарювання - газорозподільними організаціями, за власний рахунок лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення саме у вигляді таких приладів обліку природного газу, що дозволяють визначення обсягів споживання кожним окремим споживачем, тому позовні вимоги щодо права на забезпечення безкоштовними індивідуальними газовими лічильниками є підставним.

При цьому, суд не взяв до уваги посилання відповідача на те, що до вказаних правовідносин необхідно застосовувати вимоги положення глави 5 розділу IX Кодексу газорозподільних систем та Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, оскільки ці підзаконні нормативні акти не є імперативними нормами права та не можуть мати переваг у застосуванні порівняно із приписами Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Крім цього, позивачі з 2012 року вносили оплату за користування природним газом, складовою частиною якої були кошти, передбачені на встановлення індивідуальних лічильників газу, позов предявлено у період, коли законодавець зобовязував відповідача забезпечити безоплатним приладом обліку газу до 01.01.2018 року, однак як вбачається з письмових відповідей на адресу позивачів, що скеровувались ПАТ «Львівгаз» на звернення споживачів, у встановленні індивідуальних лічильників газу останнім було відмовлено.

Зважаючи на те, що позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 індивідуальні лічильники обліку газу були встановлені за рахунок постачальника, суд задовольнив вимогу в частині зобовязання ПАТ «Львівгаз» за власний рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника ОСОБА_4

Суд критично оцінив пропозицію ПАТ «Львівгаз» стосовно врегулювання відносин щодо встановлення вузла обліку природного газу, зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку газу шляхом укладання відповідного договору, оскільки вона є такою, що суперечить вимогам статті 6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Встановлені індивідуальні лічильники обліку газу, відповідач зобов»язаний опломбувати за кошти постачальника газу і прийняти в експлуатацію, в подальшому оплата за використаний газ повинна нараховуватися та сплачуватися з урахуванням показинків лічильника обліку газу.

Зважаючи на те, що рішення суду позивачі не оскаржують, а відповідач оскаржує та не погоджується з таким фактично лише в частині часткового задоволення позовних вимог, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Звертаючись з позовними вимогами позивачі зазначали, що в червні 2017 року у під'їздах будинку 12 на вул.Антонича у м.Львові було розміщено оголошення, що ПП «Моряк», підрядна газомонтажна служба ПАТ «Львівгаз», в даному будинку проводитиме безкоштовне (коштом постачальника газу) встановлення індивідуальних лічильників обліку газу, відтак було встановлено 12 лічильників, в тому числі і позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3, однак, на встановлення лічильників не надали дозвільних документів, пояснивши при цьому, що всі документи знаходяться у ПАТ «Львівгаз» і що за пару тижнів їх опломбують і поставлять на облік. Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підписали Договір про відповідальне зберігання та АКТ приймання передачі. У вересні 2017 року позивачі індивідуально звернулись із заявами у ПАТ «Львівгаз» з вимогою опломбувати лічильники і поставити їх на облік, але оператори їх не приймали, посилаючись на те, що працівників, які проводять дані роботи (опломбування лічильників) мало, а роботи багато і просили чекати 2-3 місяці. Вважають, що відповідач ПАТ «Львівгаз» вимоги про встановлення кожному споживачу квартирних лічильників газу частково проігнорував та з власної ініціативи, без погодження з мешканцями, намагався встановити загальнобудинковий вузол обліку.

Судом встановлено, що позивачі у справі зареєстровані та проживають ІНФОРМАЦІЯ_4 на вул. Антонича, 12 в м. Львові.

Будинок № 12 є багатоквартирним, з централізованим гарячим водопостачанням, квартири обладнанні єдиним газовим приладом газовою плитою, яка використовуються лише для приготування їжі.

З 28.01.2016 року в даному будинку створено ОСББ «Антонича 12».

Згідно заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживання), величина приєднаної потужності обєкта становить 4,1184 м.куб. год. (т. 1 а.с. 34)

В судовому засіданні встановлено, що мешканці будинку №12 на вул.Антонича у м.Львові, в тому числі і позивачі, неодноразово зверталися до ПАТ «Львівгаз» щодо встановлення квартирних лічильників обліку газу, копії таких заяв надано позивачами та долучено до матеріалів справи (т. 1 а.с. 39, 41,43, 45-51, 52-69,159).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» по відношенню до побутового споживача ТзОВ «Львівгаз Збут» є постачальником, а Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» - розподільником, оператором газорозподільної мережі.

Законом, який визначає правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу та здійснення контролю за використанням ресурсів імпортованого природного газу і природного газу власного видобутку є ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в чинній редакції) суб»єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов»язані: забезпечити встановлення лічильників газу: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції закону від 01.10.2015, суб»єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території були зобовязані забезпечити безоплатним приладом обліку газу до 1 січня 2018 року.

Судом встановлено, що вимоги позивачів щодо встановлення кожному споживачу квартирних лічильників газу відповідач ПАТ «Львівгаз» частково проігнорував, з власної ініціативи, без погодження з мешканцями, намагався встановити загальнобудинковий вузол обліку.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з тим, що на момент звернення з вимогами до суду (22.12.2017 р.) законом визначений обов'язок встановлення відповідними суб'єктами господарювання - газорозподільними організаціями за власний рахунок лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення, саме у вигляді таких приладів обліку природного газу, що дозволяють визначення обсягів споживання кожним окремим споживачем.

З цих підстав, безпідставним є покликання відповідача в цьому контексті на Тимчасове положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, оскільки таке є підзаконним нормативно-правовим актом.

Більше того, з аналізу ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), можна дійти висновку, що цей Закон поширює свою дію на випадки забезпечення фізичних осіб (населення) індивідуальними приладами обліку в квартирах та приватних будинках, оскільки саме вказані прилади обліку забезпечують повний комерційний (приладовий) облік природного газу. Загальнобудинкові вузли обліку не забезпечують повний комерційний (приладовий) облік природного газу мешканців квартир, як зазначено в п. 5 Тимчасового положення від 16.05.2002 року № 620, показання будинкового вузла обліку в будинках, де не встановлено квартирних лічильників газу, є лише підставою для подальшого розподілу обсягу спожитого газу між споживачами пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні.

На обовязок встановлення лічильників кожному споживачеві відповідно до закону наголошує також Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики у своєму листі №7334/17/47-12 від 16.11.2012 року. Наявність будинкового лічильника газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі, не є підставою для невстановлення індивідуальних лічильників кожному споживачеві.

Вирішуючи правову проблему, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, ОСОБА_6 Верховного Суду у постанові 07 листопада 2018 року у справа № 214/2435/17 зробила такі висновки.

Зі змісту статті 6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов'язок встановлення відповідними суб'єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов'язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу.

Стаття 6 цього Закону визначає обов'язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов'язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону зобов'язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року, оскільки з відповідною вимогою позивачі звернулися до внесення змін щодо строку встановлення лічильників таким споживачам.

23.06.2017 року у кв. № 47 ОСОБА_2 та 22.06.2017 року у кв. № 65 ОСОБА_3, що в будинку № 12 на вул. Антонича у м. Львові встановлені індивідуальні лічильники обліку газу.

Позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були підписані Договір про відповідальне зберігання та АКТ приймання передачі (а.с. 38).

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що оскільки позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у їх квартирах в будинку 12, що на вул.Антонича у м. Львові індивідуальні лічильники обліку газу були встановлені за рахунок постачальника, в цій частині позовна вимога підлягає до часткового задоволення, а саме в частині зобовязання ПАТ «Львівгаз» за власний рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника ОСОБА_4, побутовому споживачеві, яка проживає у кв.14 буд.12 на вул. Антонича у м. Львові.

Разом з тим, згідно із п.10 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 р. № 2246 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 р. № 476) розрахунки за надання населенню послуг з газопостачання у разі використання лічильників газу (будинкових або на групу будинків) провадяться відповідно до Тимчасового положення про порядок надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових або на групу будинків), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 р. № 620.

Пунктом 34 Правил передбачено, що споживач несе відповідальність згідно із законодавством, у т.ч. за зривання пломб на газових приладах та пристроях, опломбованих газопостачальною або газотранспортною організацією.

На заяву про опломбування приладу та постановлення на облік лічильників, які вже встановлені, ПАТ «Львівгаз» повідомило про необхідні документи (надано перелік) для вирішення поставленого питання (а.с. 39-40).

Враховуючи те, що оплата за використаний газ повинна нараховуватися та сплачуватися з урахуванням показинків лічильника обліку газу, відповідач зобов»язаний опломбувати за кошти постачальника газу лічильники обліку газу і прийняти їх в експлуатацію, що свідчить про обґрунтованість оскаржуваного рішення в цій частині та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Крім цього, надаючи оцінку обраному позивачам та висновку з цього приводу суду першої інстанції способу, колегія суддів звертає увагу, що з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судам належить зважати на ефективність обраного способу захисту.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобовязань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_1 проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

На переконання колегії суддів обраний позивачами спосіб захисту є ефективним та може забезпечити поновлення порушеного, в контексті зазначеного.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 квітня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_7