Справа № 155/606/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/374/19 Категорія: 31 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Здрилюк О.І., Русинчука М.М.,

секретар Галицька І.П.

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (надалі- ДТП), покликаючись на те, що 28.11.2016 близько 17:00, на автомобільній дорозі Львів - Луцьк в с. Городище -2 Луцького району, відповідач, керуючи транспортним засобом MERCEDES-Benz 614, д.н.з. НОМЕР_2, здійснив на нього наїзд. Внаслідок ДТП його було доставлено каретою швидкої допомоги до медичного закладу, де він перебував 8 днів в нейрохірургічному відділенні, а потім тривалий час перебував на амбулаторному лікуванні. Згідно з висновком судово-медичної експертизи завдані йому тілесні ушкодження відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров'я. Внаслідок ДТП він переніс моральні переживання у зв'язку з ушкодженням здоров'я, тривалий час продовжувались душевні страждання, поганий сон та апетит, з'явилися труднощі у спілкуванні з сім'єю, родиною і знайомими, виникла потреба у встановленні ендопротезу колінного суглобу правої ноги. Зазначив, що ОСОБА_3 було визнано винним у вказаному ДТП, проте у зв'язку з відсутністю у діях відповідача складу кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України, останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності. Таким чином, внаслідок ДТП він витратив близько 5000 грн. на лікування у нейрохірургічному відділенні Луцької МКЛ, близько 10000 грн. на тривале лікування після виписки зі стаціонару, крім того, вартість ендопротезу разом з проведенням операції становитиме близько 100000 грн., а також йому було завдано моральну шкоду, яку оцінює в 50000 грн. На підставі викладеного та з урахуванням додаткової позовної заяви від 15.03.2018, просив суд стягнути з відповідача на його користь 165000 грн. моральної шкоди.

Під час розгляду справи 25.01.2019 ОСОБА_1 подав додаткову позовну заяву про зменшення позовних вимог та стягнення майнової шкоди.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 25 січня 2019 року відмовлено у прийнятті додаткової позовної заяви ОСОБА_1

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 25.01.2019 позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 до ОСОБА_3 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_1 указує, що суд неповно з'ясував обставини справи щодо заподіяння йому моральної та матеріальної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначає про порушення ОСОБА_1 пунктів 4.7, 4.10 Правил дорожнього руху (надалі - ПДР).

Відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилається на те, що позивачу ОСОБА_1 шкода заподіяна з його вини, оскільки він порушив Правила дорожнього руху - переходив дорогу у невстановленому місці, також вважає, що шкоду заподіяно унаслідок умислу потерпілого, тому відповідач звільняється від відповідальності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачів, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правих підстав для їх задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 28.11.2016 близько 17:00, на автомобільній дорозі Львів - Луцьк в с. Городище-2 Луцького району, ОСОБА_3, керуючи маршрутним автобусом MERCEDES-Benz 614 д.н.з. НОМЕР_2, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 Внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізованим в нейрохірургічне відділення Луцької МКЛ.

Даний факт був внесений до ЄРДР слідчим СВ Луцького РВП Луцького ВП ГУНП у Волинській області 29.11.2016 під № 0001134 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 2).

Як вбачається з виписки № НОМЕР_1 «Луцька міська клінічна лікарня» ОСОБА_1 перебував у медичному закладі з 28.11.2016 по 05.12.2016 з діагнозом струс головного мозку; забійні рани чола; правого стегна; забій грудної клітки справа; правобічний гонартроз ІІІ ст. в стадії загострення; гіпертонічна хвороба ІІ ст., ст. 1, ризик 2 (помірний) (а.с. 4).

Згідно з висновком експерта № 1329 від 21.12.2016, який міститься в матеріалах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001134 від 29.11.2016 (далі - КП) (а.с. 23-24 КП), на підставі судово-медичної експертизи ОСОБА_1 встановлено, що тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсі головного мозку, рани на лобній ділянці голови дещо зліва та в ділянці правого стегна, виникли (цілком можливо) внаслідок ДТП та за ступенем своєї тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я. Діагнозу «забій грудної клітки справа», при оцінці за ступенем тяжкості не враховується, так як не підтверджується будь-якими об'єктивними даними.

Постановою слідчого СВ Луцького РВП Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 27.12.2016, за результатами досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0001134 від 29.11.2016, за ч. 1 ст. 286 КК України, вказане кримінальне провадження закрито у зв'язку із відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Водія автобуса марки MERCEDES-Benz 614, д.н.з. НОМЕР_2 вирішено притягнути до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху, що призвело до ДТП (а.с. 25 КП).

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з положень ст. 3 Конституції України, якою проголошено, що людина, її життя, здоров'я є найвищою соціальною цінністю та ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, якими гарантовано право особи на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Встановивши, що унаслідок ДТП, учасниками якої були позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3, ОСОБА_1 було заподіяно легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров'я, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про покладення відповідальності за шкоду на водія транспортного засобу - джерела підвищеної небезпеки. Такий висновок суду ґрунтується на положеннях пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України, згідно з якими моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та відповідає положенням ст. 1167 ЦК України, згідно з якими відповідальною залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, тобто у даному випадку водій маршрутного автобуса MERCEDES-Benz 614 д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_3

Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК).

При розгляді справи судом не встановлено обставин та доказів, які б підтверджували, що шкоди завдано позивачу внаслідок непереборної сили або умислу ОСОБА_1, як потерпілого.

При розгляді справи судом повно встановлено усі обставини справи щодо заподіяння моральної шкоди позивачу та визначено розмір відшкодування, враховуючи тяжкість завданих позивачу тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я, характеру перенесених позивачем моральних страждань унаслідок фізичного болю, тривалістю перебування позивача на лікуванні.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неповне з'ясування обставин заподіяння майнової шкоди є безпідставними, оскільки суд не прийняв до розгляду подану ним додаткову заяву про відшкодування матеріальної шкоди у зв"язку з її поданням після закінчення підготовчого судуового засідання, що підтверджується ухвалою від 25.01.2019 (а.с.137). Разом з тим на даний час ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду з позовною заявою про відшкодування майнової шкоди.

На думку апеляційного суду, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування 3000 грн. відповідає критерію законності і справедливості, є достатнім, врахувуючи вину потерпілого ОСОБА_1, оскільки з його особистих пояснень вбачається, що він перебігав дорогу у невстановленому місці, не переконався, що на проїжджій частині відсутні транспортні засоби, що є порушенням пунктів 4.7, 4.10 Правил дорожнього руху (надалі - ПДР).

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про доведеність умислу позивача ОСОБА_1 на настання шкоди, що відповідно до положень частини 5 статті 1187 ЦК України, звільняє відповідача ОСОБА_3 від відповідальності, є безпідставними і ґрунтуються на суб'єктивній, помилковій оцінці обставин справи та неправильному тлумаченні змісту цієї правової норми

Покликання відповідача на недоведеність заподіяння моральної шкоди позивачу спростовуються постановою про закриття кримінального провадження від 27.12.2016, висновком експерта від 21.12.2016 № 1329, якими підтверджується факт заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_1 внаслідок ДТП за участю маршрутного автобуса MERCEDES-Benz 614 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3

Зазначення судом в мотивувальній частині рішення про презумпцію вини заподіювача шкоди відповідає положенням частини другої статті 1166 ЦК, правовий зміст якої зводиться до того, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини. Відсутність своєї вини відповідач ОСОБА_3 не довів, а в матеріалах справи містяться докази, які підтверджують, що саме він здійснив наїзд на ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, ухвалив судове рішення відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, тому подані позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 апеляційній скарги підлягають залишення без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367-368, 375, 382-383, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: