Єдиний унікальний номер 243/8947/18 Номер провадження 22-ц/804/1202/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Гапонова А.В., Новікової Г.В..

розглянувши в письмовому провадженні без виклику сторін в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, за участю третьої особи: Департаменту Державної виконавчої служби України про стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації заробітної плати (справа № 243/8947/18, суддя Неминущій Г.Л., повний текст рішення складено 12 лютого 2019 року в м. Слов'янськ Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, за участю третьої особи: Департаменту Державної виконавчої служби України про стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації заробітної плати, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона працювала завантажувачем-розвантажувачем цеху мінеральних наповнювачів ВАТ «Содовий завод» з 03 вересня 1996 року по 18 квітня 2000 року включно. З 1997 року Відповідач припинив виплачувати заробітну плату.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду, справа № 2-1360-1999 від 05 квітня 1999 року з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 1 283,35 грн. На теперішній час рішення суду не виконане.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду, справа № 2-2356-2000 від 28 серпня 2000 року з ВАТ «Содовий завод» на користь Позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 938,88 грн. На теперішній час рішення суду не виконане.

Постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року товариство визнано банкрутом.

08 травня 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до ВАТ «Содовий завод» про стягнення індексації заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 11 червня 2018 року, цивільна справа № 243/3821/18, з ВАТ «Содовий завод» на користь Позивача стягнуто 35 825 грн. 12 коп., яке також не виконано до теперішнього часу та відкрито ліквідаційну процедуру.

У довідці ліквідатора, яку позивач отримала 21 серпня 2018 року, зазначено, що на теперішній час рішення виконати не можливо, оскільки заборгованість ВАТ «Содовий завод» по боргам заробітної плати станом на 01 серпня 2018 року складає 3 915,0 тис. грн.

У зв'язку з наведеним, просила стягнути з Держави України за рахунок Державного бюджету України на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 2 222 грн. 23 коп. та індексацію заробітної плати у сумі 16 717 грн. 12 коп.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, за участю третьої особи: Департаменту державної виконавчої служби України про стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації заробітної плати - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на необґрунтованість рішення суду першої інстанції; вважає, що порушені її права, гарантовані ст. 3,6,8,21,24,28,32,43,46,55,59 Конституції України, ст. 5, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.1 Першого Протоколу, ст. 6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Позивач посилається також на порушення ст. 619 ЦК України, з урахуванням того, що згідно із даними з Реєстру державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100% статутного капіталу ВАТ «Содовий завод», тому, на її думку, відповідачем є Держава Україна, яка несе (субсидіарну) відповідальність.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду відповідачем та третьою особою не подано.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є трудовою, ціна позову складає 18 939 грн. 35 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлені наступні неоспорені обставини.

ОСОБА_1 працювала у ВАТ «Содовий завод» з 03 вересня 1996 року по 18 квітня 2000 року, включно.

Згідно з копією виписки із рішення Слов'янського міського суду Донецької області від 05 квітня 1999 року (справа № 2-1360-99) з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з березня 1997 року по січень 1999 року в розмірі 1 283 грн. 35 коп. (а.с.13).

Відповідно до виписки із рішення Слов'янського міського суду Донецької області від 28 серпня 2000 року (справа № 2-2356-2000), з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 938 грн. 51 коп. (а.с.13).

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2018 року стягнуто на користь позивача з ВАТ «Содовий завод» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 19 108 грн. 00 коп. та індексацію заробітної плати в сумі 16 717 грн. 12 коп., а всього - 35 825 грн. 12 коп. (а.с.8-9).

Із довідки Регіонального відділення фонду Державного майна України по Донецькій області за вих. № 11-05-00801 від 24 січня 2013 року, вбачається, що станом на 01 січня 2013 року у Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод» (а.с. 5).

Відповідно до довідки ліквідатора ВАТ «Содовий завод» Магдєєвої Н.М. за вих. № 01-23/275 від 21 серпня 2018 року, виданої ОСОБА_1, зазначено, що з 04 вересня 2003 року відносно ВАТ «Содовий завод» відкрита ліквідаційна процедура (а.с.12).

Постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року товариство визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Згідно з листом Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області від 18 жовтня 2013 року № К-326-3992, на виконанні у відділі державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції знаходилось зведене виконавче провадження про стягнення заборгованості з ВАТ «Содовий завод», до складу якого входили виконавчі документи щодо стягнення заборгованості, яка виникла з трудових правовідносин. Державним виконавцем відділу винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень та всі виконавчі документи, згідно акту передачі виконавчих документів були передані арбітражному керуючому. Зведене виконавче провадження щодо стягнення заборгованості з ВАТ «Содовий завод» знищено згідно акту про знищення виконавчих проваджень та інших документів органу ДВС від 04 грудня 2006 року, у відповідності до п. 3.19 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 05 липня 1999 року № 470/7, чинної на момент знищення (а.с. 6-7).

З листа № 11-05-00801 від 24 січня 2013 року Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області вбачається, що станом на 01 січня 2013 року у Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що Держава Україна та інші публічно-правові утворення не відповідають за зобов'язаннями, створених ними юридичних осіб. Державна казначейська служба України не є засновником ВАТ «Содовий завод» та за своїми повноваженнями не має права самостійно розпоряджатися державним коштами.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли у справі, дав їм належну оцінку і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

Апеляційній суд погоджується з висновками суду та вважає, що доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків, викладених в заочному рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є безпідставні, з огляду на таке.

Так, відповідно до ч.1 ст. 619 ЦК України, договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Згідно із ч. 1 ст. 176 ЦК України, Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається із ч. 3 ст. 96 ЦК України, учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Засновником ВАТ «Содовий завод» є держава в особі Фонду Державного майна України, отже органом, уповноваженим управляти корпоративними правами держави, є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області.

Як вбачається із частини 2 статті 152 ЦК України, акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать (крім випадків, установлених законом).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов подано до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, яка не відповідає за боргами ВАТ «Содовий завод».

Частиною 2 статті 167 ЦК України передбачено, що держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Як вбачається із частини 3 цієї ж статті Цивільного кодексу України, Держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ч. 2 - 3 ст. 81 ЦК України, юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів, відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Порядок утворення і правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державні підприємство, установа, організація.

Відповідно до положень частини 2 статті 152 ЦК України, акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном.

Висновок суду першої інстанції про те, що положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо гарантування державою виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника - державного підприємства на спірні правовідносини не поширюється, є законним.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідно до частини 2 статті 619 ЦК України, кредитор може пред'явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність і такою особою треба вважати Державну казначейську службу України, є безпідставними, оскільки як вбачається із частини 3 статті 96 ЦК України, учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, основними завданнями Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку і таке інше. Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках. Тобто Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1 ст. 2 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки частиною 1 статті 4 вказаного вище Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Так аж сама позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року по справі № 243/5321/16-ц.

Також, згідно з частиною 1 статті 176 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи, що між сторонами у справі не існувало будь-яких зобов'язань, вони не перебували у трудових відносинах з позивачем, обов'язок відповідача перед позивачем щодо виплати сум, належних від ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат», не виникає.

Таким чином, суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Посилання позивача на положення статті 619 ЦК України висновків суду не спростовують, оскільки вказані правові норми не розповсюджуються на виниклі правовідносини.

Посилання позивача на гарантії Держави щодо виконання судових рішень, судом першої інстанції обґрунтовано визнано безпідставними з посиланням на те, що на дані правовідносини не поширюються положення Закону України «Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень».

Посилання позивача в апеляційній скарзі на норми Конституції України і міжнародного права, зокрема, статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції, не спростовують висновків суду. Законодавство України, яке регулює спірні правовідносини, цим нормам права не суперечить.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б підстави для проведення апеляційним судом переоцінки, зробленої судом першої інстанції, в апеляційному суді не наведено та нових доказів не надано.

Встановивши, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні з додержанням норм процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд , -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 16 квітня 2019 року

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.