Справа № 589/4728/17
Провадження № 2/589/142/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Литвинко Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Афанасенко Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 47552 грн 03 коп заборгованості за кредитним договором від 29.09.2010 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань.

Відповідач ОСОБА_1 надала до суду відзив, в якому зазначила, що позов визнає частково, а саме в частині стягнення тіла кредиту. В іншій частині просила відмовити у його задоволенні. Обґрунтовуючи свою позицію, зазначила, що позивач безпідставно з 01 квітня 2015 року нараховував відсотки за користування кредитом в розмірі 43.20%, а не 36% як це було визначено договором. Також відповідач просив застосовувати спеціальну позовну давність до вимог в частині стягнення пені та вважав неправомірними вимоги позивача щодо стягнення штрафів, оскільки таким чином позивач нараховує пеню та штрафи за одне й те саме правопорушення.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій, спростовуючи доводи відповідача, викладені у відзиві, зазначив, що кредитним договором був збільшений строк загальної позовної давності до 50 років, а отже при подачі позову до суду строк позовної давності не закінчився. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором та наявність у нього простроченої заборгованості по кредиту позивач зазначив, що зобовязання відповідача сплатити проценти за час фактичного користування кредитними коштами у останнього виникає щомісячно та на теперішній час являється не припиненим. Також, зазначив, що повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачу було направлено та заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходило. Крім того, позивач вважає правомірним одночасне застосування штрафу та пені як окремих видів неустойки та вважає, що це не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. З врахування викладеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судове засідання представник позивача не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання також не зявились. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача з урахування позиції відповідача, яка викладена у відзиві на позовну заяву.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

29.09.2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) шляхом приєднання до запропонованого Банком договору в цілому уклали кредитний договір (без номеру), у відповідності до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік та на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до Довідки про умови кредитування Банк нараховує відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З наданого позивачем розрахунку та первинного документа - банківської виписки по рахунках ОСОБА_1 вбачається, що відповідач належним чином не виконував своїх договірних зобов'язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів.

Аналіз наданого розрахунку заборгованості та виписок про рух коштів за картковим рахунком відповідача дає підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в сумі 1649 грн 74 коп, яка обчислена станом на 30.09.2017 року.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з процентів за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі 39921 грн 72 коп, суд вважає за необхідне зупинитись на наступному.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

За умовами договору сторони погодили річну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Базова відсоткова ставка передбачена у Довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем, на місяць складає 3,0 % і відповідно на рік складає 36 %.

Разом з тим, за період з 01.04.2015 по 30.09.2017 включно відсоткова ставка становила - 43,20%. Виходячи саме з такої ставки, позивачем розрахована заборгованість за відсотками в сумі 39921 грн 72 коп.

Однак, будь-які угоди чи інші документи, які б були підписані позивачем та відповідачем щодо зміни розміру фіксованої процентної ставки з 36 % до 43,20 % у справі відсутні.

Надані позивачем роздруківки текстів смс повідомлень про підвищення процентної ставки, які за твердженнями позивача у відзиві були направлені відповідачу не засвідчують, що відповідач дійсно був повідомлений банком про підвищення процентної ставки позивачем, оскільки жодних доказів про ознайомлення відповідача зі збільшеними розмірами процентної ставки, які б містили його підпис, банком суду надано не було.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність застосування позивачем при обчисленні суми процентів за користування кредитом іншої, ніж передбачено Довідкою про умови кредитування, яка підписана відповідачем ставки 36%, тобто - 43,20 %.

Нарахована сума заборгованості за процентами до підвищення ставки відповідно до наданого позивачем розрахунку складає 2735 грн 34 коп. Вказану частину заявленої до стягнення позивачем заборгованості по процентах суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача.

За період з 01.04.2015 по 30.09.2017 сума належної до стягнення з відповідача заборгованості по процентах підлягає нарахуванню на суму залишку кредиту в розмірі 1649 грн 74 коп за ставкою 36 % і складає 1487 грн 20 коп ((1649 грн 74 коп х (36%/365 днів=0,099%) х 914 дні (кількість днів користування кредитом за період з 01.05.2014 до 30.09.2017))/100).

Отже, сума заборгованості про процентам, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 4222 грн 55 коп (2735 грн 34 коп + 1487 грн 20 коп.)

У відповідності до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобовязання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення виконання.

Довідкою про умови кредитування передбачено обовязок позичальника сплатити Банку пеню у разі виникнення прострочених зобовязань.

Згідно матеріалів справи позивач порушував взяті на себе зобовязання, а тому вимоги про сплату заборгованості у вигляді пені в розмірі 3240 грн. є обґрунтованими.

Разом з тим відповідачем подану суду заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності за заявою відповідача, суд виходить з таких мотивів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно матеріалів справи, останній платіж в сумі 60 грн на погашення заборгованості за кредитом ОСОБА_1 було вчинено 19.03.2015 року.

Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 19 листопада 2017 року,

Як вбачається з розрахунку заборгованості і банківської виписки по рахунку позичальника, строк позовної давності за зобов'язаннями зі сплати пені, нарахованої до 19.11.2016 року сплив. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження дій відповідача, які свідчать про визнання відповідачем боргу, як-то повне або часткове визнання претензії позивача, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою пені, прохання про відстрочку виконання, позивачем представлено не було.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені, нарахованої до 19.11.2016 року в сумі 2176 грн 67 коп, з підстав пропуску строку позовної давності.

Що стосується посилань позивача у відповіді на відзив з приводу того, що сторонами збільшено строк позовної давності.

Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Як вже зазначалось вище, у своїх поясненнях до позову позивач наполягав на тому, що складовою частиною укладеного з відповідачем кредитного договору є ОСОБА_2 та правила надання банківських послуг, згідно з якими строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. (п. 1.1.7.31 ОСОБА_2)

Даючи оцінку таким доводам суд виходить із того, що згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За таких обставин, виходячи з правового аналізу частин 1, 2 статті 207, частин 1 статті 259 ЦК України, надані позивачем ОСОБА_2 та правила надання банківських послуг, якими установлено позовну давність тривалістю в п'ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані ОСОБА_2 та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника. Не встановлено судом також і наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці ОСОБА_2 та правила надання банківських послуг розумів позичальник, підписуючи Анкету позичальника, а також те, що ОСОБА_2 та правила надання банківських послуг містили збільшений строк позовної давності в момент підписання Анкети позичальника, або в подальшому такі ОСОБА_2 та правила надання банківських послуг, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

У підписаних відповідачем ОСОБА_3 позичальника та Довідці про умови кредитування домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності також немає. А тому відсутні підстави для застосування збільшеного строку позовної давності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16 цс15, від 1 липня 2015 року 6 - 757 цс15.

Доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, установлений законом.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення штрафу в сумі 2240 грн 57 коп (штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн. 00 коп. і штраф (процентна складова) в сумі 2740 грн 57 коп.), суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Штраф був нарахований Банком з посиланням на п. 2.1.1.7.6 ОСОБА_2 та правил надання банківських послуг, за якими при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій.

Позивачем у складі заборгованості нараховано та заявлено до стягнення 3240 грн пені.

При цьому, позивачем також одночасно нараховано 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 2240 грн 57 коп штрафу (процентна складова) за порушення строків платежів.

Вказане свідчить про те, що позивачем нараховано пеню та штраф за одне й те саме правопорушення.

Між тим, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню частково: з відповідача слід стягнути боргу в сумі 6908 грн 96 коп (заборгованість за кредитом в сумі 1649 грн 74 коп + заборгованість по процентам за користування кредитом 4222 грн 55 коп + пеня 1036 грн 67 коп).

Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому частиною першою статті 141 ЦПК України, згідно до Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 232 грн 47 коп судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 14,53 % від 1600 грн.

Керуючись ст. ст. 11, 207, 253, 257, 258, 261, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 625, 629, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 223, 258, 259 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 /ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/ на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» /код , адреса: вул. Набережна Перемоги, буд. 50, м. Дніпро/ заборгованість за кредитним договором від 29.09.2010 року в сумі 6908 грн 96 коп та суму сплаченого при подачі позову судового збору у відсотковому співвідношенні задоволених позовних вимог в розмірі 232 грн 47 коп, загалом визначивши до стягнення 7141 грн 43 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 03.04.2019 року.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_4