Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 602/182/17

провадження № 61-37553св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач 1 - Вербовецька сільська рада Лановецького району Тернопільської області,

відповідач 2 - Лановецька районна державна адміністрація,

представник відповідача 2 - Тижук ОксанаІгорівна,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на постанову апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Щавурської Н. Б., Загорського О. О. від 03 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Вербовецької сільської ради Лановецького району Тернопільської області, Лановецької районної державної адміністрації (далі - Лановецька РДА), Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області) про визнання права на земельну частку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що у 1979 році вона вступила у члени колгоспу приватного сільськогосподарського підприємства «Вербовецьке» (далі - ПСП «Вербовецьке»), яке було перейменовано на «СТВЗМП» агрофірма «Вербовець», де працювала до 10 листопада 1994 року. 21 червня 1996 року КП агрофірма «Вербовець» отримала державний акт на право колективної власності на землю. На час розпаювання земель колгоспу позивач була його членом, але її прізвище помилково не було внесено до списків членів колгоспу, які мають право на земельну частку (пай), у зв'язку з тим, що на час складання списків пайовиків вона уже не працювала в колгоспі.

Посилаючись на вказані обставини та зазначаючи, що про порушене право дізналася лише у лютому 2017 року під час оформлення документів на земельну ділянку (пай), уточнивши позовні вимоги, просила визнати за нею право на земельну частку (пай) в КП агрофірма «Вербовецька» Лановецького району в розмірі 2,64 в умовних кадастрових гектарах; виділити їй земельну ділянку в розмірі 2,64 в умовних кадастрових гектарах із земель запасу, що перебувають за межами населеного пункту Вербовецької сільської ради Лановецького району Тернопільської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право на земельну частку (пай) в КП агрофірма «Вербовецька» в розмірі 2,64 в умовних кадастрових гектарах.

Виділено належну ОСОБА_4 земельну частку (пай) в розмірі 2,64 в умовних кадастрових гектарах із земель запасу, що перебувають за межами населеного пункту Вербовецької сільської ради Лановецького району Тернопільської області.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки на момент видачі КП агрофірма «Вербовець» державного акта на право колективної власності на землю позивач була його членом, але помилково не була внесена до списку пайовиків, то право позивача на земельну частку (пай) підлягає захисту в обраний нею спосіб.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області задоволено. Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із обґрунтованості позовних вимог, однак вказав, що позивачем пропущено трирічних строк позовної даності щодо заявлених вимог, що є підставою для відмови у позові.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час розпаювання земель колгоспу позивач була його членом, однак її прізвище помилково не було внесено до списків колгоспників, які мають право на земельну частку (пай) і вона не отримала сертифікат про право на земельну частку (пай). Про своє порушене право позивач дізналася лише у лютому 2017 року при оформленні документів на земельну ділянку (пай). Разом із тим, зазначала, що права та інтереси ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області, за наслідками перегляду апеляційної скарги якого було скасоване рішення суду першої інстанції, не порушені і позивач відмовилася від позовних вимог до нього.

Відзив відповідачів на касаційну скаргу не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 602/182/17 з Лановецького районного суду Тернопільської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що у 1979 році ОСОБА_4 вступила у члени ПСП «Вербовецьке», яке було перейменовано на «СТВЗМП» агрофірма «Вербовець», де працювала до 10 листопада 1994 року.

За даними довідки № 27, виданої 20 лютого 2017 року архівним відділом Лановецької РДА, в документах архівного фонду «СТВЗМП» агрофірми «Вербовець» с. Вербовець в протоколі зборів уповноважених членів агрофірми «Вербовець» від 20 березня 1994 року № 1 значиться рішення, згідно якого було прийнято в члени колгоспу ОСОБА_4; в протоколах засідань правління та в протоколах загальних зборів колгоспу ім. Кутузова с. Вербовець за 1996 рік рішення про виключення з членів колгоспу ОСОБА_4 не значиться.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_4 17 липня 2002 року виключена з членів ПСП «Вербовецьке».

21 червня 1996 року КП агрофірма «Вербовець» отримала державний акт на право колективної власності на землю.

ОСОБА_4 до списку осіб, що додається до цього державного акту, внесена не була, сертифікат на земельну частку (пай) вона не отримувала.

Згідно довідки № 26, виданої 20 лютого 2017 року архівним відділом Лановецької РДА, в документах архівного фонду «СТВЗМП» агрофірми «Вербовець» с. Вербовець відомості про розмір паю ОСОБА_4 у вигляді земельної ділянки, її площі та цільового призначення відсутні.

Відповідно до довідки № 119, виданої 17 лютого 2017 року Вербовецькою сільською радою Лановецького районного суду Тернопільської області, середній розмір земельної ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва (паю) по с. Вербовець становить 2,64 умовних кадастрових гектар.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною дев'ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Встановивши, що на момент отримання 21 червня 1996 року КП агрофірма «Вербовець» державного акта на право колективної власності на землю позивач була членом цього товариства і мала право на внесення її до списку осіб на розпаювання землі, однак не була включена до такого списку, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність у ОСОБА_4 права на земельну частку (пай).

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про обґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у їх задоволенні з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, оскільки право на позов у ОСОБА_4 виникло ще у 1996 році (коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників), що є загальновідомим фактом. Тому ОСОБА_4, як член колгоспу, повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі агрофірмі «Вербовець» державного акта на право колективної власності на землю (21 червня 1996 року). Однак, позивач у передбачений законом строк, не звернулася до суду з вказаними вимогами, що стало підставою для відмови у її задоволенні.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не повинен був приймати до розгляду апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області з тих підстав, що його права та інтереси ухваленим у справі рішенням суду першої інстанції не порушені є безпідставними, оскільки спірна земельна частка (пай) знаходиться за межами території Вербовецької сільської ради Лановецького району (землі запасу) і повноваженнями щодо передачі таких земель у власність чи користування наділене саме ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Тернопільської області від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило