ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4798/19 Справа № 212/9114/18 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач-Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року, яке ухвалено суддею Козловим Ю.В. у м.Кривому Розі та повне судове рішення складено 28 січня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 звернувся до суду позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоровя та просив стягнути з відповідача на користь позивача 36 820 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача: з 06.1991 до 10.1996 - ш.«Октябрська», з 10.1996 до 07.2001- ш. «Більшовик», з 07.2001 до 12.2002 ДП «Кривбасзалізрудком» ш.«Гвардійська», з 02.2003 до 11.2005 ВАТ «КЗРК» ш.Октябрська, правонаступником яких є ОСОБА_4 акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат». Загальний стаж роботи на підприємствах відповідача за професією, повязані з умовами впливу шкідливих факторів, складає 9 років 5 місяців.

У звязку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, підпадаючи під дію пилу та виробничого шуму в параметрах, що перевищували гранично допустимі, з вини відповідача, позивачем отримано хронічні професійні захворювання.

За медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» №003 від 09.01.2014 позивачу встановлені професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст.(пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.;

Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху) супутній відсутній.

Причиною виникнення професійного захворювання стало перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

По факту професійного захворювання за останнім місцем роботи позивача ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» було проведено розслідування, комісією створеною на підприємстві, про що був складений відповідний акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27.02.2014 року де вказано, що професійне захворювання виникло через перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого процесу та трудового процесу, в тому числі встановлення професійного характеру захворювання, послужив профмаршрут, робота на ПАТ «КЗРК».

Висновком МСЕК від 07.03.2017 року ОСОБА_1 встановлено 20% втрати професійної працездатності, первинно з 01 квітня 2017 року, з переоглядом у квітні 2019 року.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, позивач втратив своє здоровя, він не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Позивач, позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у звязку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями. Він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1, задоволені повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоровя в сумі 36 820 (тридцять шість тисяч вісімсот двадцять) гривень, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

Стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір 704,80 гривень.

В апеляційній скарзі, відповідачОСОБА_4 акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, недоведеність позивачем позовних вимог, просить скасувати рішення суду, ухваливши нове, яким повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вказує на те, що позивач приховав від суду відомості про те, що протягом 13 років 4 місяців він працював в шкідливих та небезпечних умовах і на інших підприємствах, що суд не звернув уваги на те, що з підприємства відповідача ОСОБА_1 звільнився у 2005 році, при цьому стан його здоровя не погіршувався. При цьому зазначає, що остаточний діагноз захворювання позивача встановлено у 2014 році, після спливу 9 років після звільнення з підприємства відповідача, а хворіти позивач почав, перебуваючи у трудових відносинах з ПАТ «Центральний ГЗК», тому вважає, що професійне захворювання ОСОБА_1 отримав з вини іншого відповідача. Зокрема, звертає увагу, що у листопаді 2018 року позивач звернувся з аналогічним позовом до ПАТ «Центральний ГЗК» в Жовтневий районний суд м.Кривого Рогу, що, ще раз підтверджує винуватість цього підприємства у завданій позивачу моральній шкоді, а тому ПАТ «Кривбасзалізрудком» не може відповідати за шкоду, завдану іншим відповідачем.

Також, відповідач зазначає, що суд не звернув увагу на п.19 Акту розслідування причин виникнення професійного захворювання, в якому взагалі не зазначено вини ПАТ «Кривбасзалізрудком» у виникненні у ОСОБА_1 професійного захворювання.

Відповідач вважає, що суд надав більшу перевагу доказам позивача, проігнорувавши доводи відповідача, що ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення.

Окрім того, відповідач вказує, що суд не звернув увагу на те, що позивач, укладаючи з відповідачем трудовий договір був повідомлений та ознайомлений під розпис про умови праці та наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів, які ще не усунуто та можливі їх впливи на здоровя, його права і пільги на компенсації за роботу в таких умовах, однак свідомо приймав запропоновані умови праці і усвідомлював можливість погіршення його здоровя та його наслідки, а отже відповідач не вчиняв протиправних дій щодо позивача, які б знаходились в причинному звязку з настанням професійного захворювання, а тому не може нести відповідальність у вигляді моральної шкоди з цієї підстави.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 працював на підприємстві ОСОБА_4 акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат:

10.1983-06.1991 РУ імені Комінтерна, шахта «Октябська» підземним гірничим майстром, заступником начальника дільниці, начальником дільниці, головним інженером шахти «Октябрська»;

06.1991-10.1996 - шахта «Октябрська», начальником технічного відділу головним інженером шахти;

10.1996 - 07.2001 - шахта «Більшовик», начальником шахти, шахта «Октябрська» начальником дільниці, начальником проектно-технічного відділу;

07.2001- 12.2002 ДП «Кривбасзалізрудком» ш.«Гвардійська», директор шахти;

02.2003 -11.2005 ВАТ «КЗРК» шахта « Октябрська», головним інженером шахти.

09.01.2014 року медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» №003, ОСОБА_1 встановлені професійні захворювання:

- хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.) ЛН першого-другого ст. J44;

-нейросенсорна приглухуватість першого ст. ( з легким зниженням слуху) Н 90.3, супутній відсутній.

По факту професійного захворювання за останнім місцем роботи, позивача ОСОБА_1, приватним акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» створеною комісією, якою було проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27.02.2014, про що складено АКТ.

Згідно висновків, п.16 Акту, професійне захворювання виникли внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного обладнання, через що позивач підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолю, переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та виробничого шуму. Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 09.01.2014 протокол №003, підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут, робота на підприємствах, які належали ПАТ «КЗРК».

За висновком МСЕК від 07.03.2017 року ОСОБА_5, первинно, встановлено 20% втрати професійної працездатності (з них 15% - ХОЗЛ, та 5% -туговіхусть) з переоглядом у квітні 2019 року. Потребує ВМП, забезпечення лікарськими засобами.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, керувався статтями 153, 237-1 КЗпП України, й виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов'язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв'язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку, причиною виникнення у позивача професійного захворювання послужив і профмаршрут на підприємстві відповідача, що підтверджено актом розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 27 лютого 2014 року (а.с.11-14).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, підставою для встановлення професійного характеру захворювання, послужив і профмаршрут позивача, зокрема: з10.1983-06.1991 РУ імені Комінтерна, шахта «Октябська» підземним гірничим майстром, заступником начальника дільниці, начальником дільниці, головним інженером шахти «Октябрська»; з 06.1991-10.1996 - шахта «Октябрська», начальником технічного відділу головним інженером шахти; з10.1996 - 07.2001 - шахта «Більшовик», начальником шахти, шахта «Октябрська» начальником дільниці, начальником проектно-технічного відділу; з 07.2001- 12.2002 ДП «Кривбасзалізрудком» ш.«Гвардійська», директор шахти; з 02.2003 -11.2005 ВАТ «КЗРК» шахта « Октябрська», головним інженером шахти (а.с.13), під час, якого були присутні шкідливі фактори виробничого середовища та трудового процесу, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, у звязку з чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обовязок відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» відшкодувати на користь позивача моральну шкоду.

З наведених вище підстав, колегія суддів не сприймає доводи відповідача про відсутність вини підприємства у виникненні професійного захворювання у позивача ОСОБА_1 та наявності вини іншого підприємства, а саме ПАТ «Центральний ГЗК», оскільки встановлена вина обох підприємств у виникненні захворювання.

Слід зазначити, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обовязку виконати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, тому доводи відповідача у цій частині на думку колегії суддів є необґрунтованими.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..».

Отже, визначене спростовує твердження відповідача про недоведеність позивачем моральних страждань, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль супроводжується душевним болем це є аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуїстичного опосередкованого доведення, тому доводи відповідача, колегія суддів відхиляє.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції враховав розяснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, взяв до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 20%, час протягом якого позивач працював у відповідача на посадах пов'язаних з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань, повязаних з фізичним станом здоровя, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що настали.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходив з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 липня 2018 року, стаття 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», на момент звернення позивача до суду, що становив 1841,00 гривень, враховуючи, що втрата працездатності становить 20%, за кожний процент втрати працездатності, підлягає стягненню один прожитковий мінімум, тобто 20 х 1841,00 = 36 820 гривен, що на думку колегії суддів відповідає розміру заподіяної моральної шкоди.

Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода у звязку з отриманим ним професійним захворюванням.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1, а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення позову, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: