Справа № 466/6552/17 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження НОМЕР_5-ц/811/611/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2018 року в складі судді Свірідової В.В. у справі за позовомОСОБА_5 до ОСОБА_4, з участю третьої особи Львівського обласного управління лісового та мисливського господарства про порушення правил добросусідства, зобов'язання до вчинення дій,-

встановила:

У вересні 2017 року представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, з участю третьої особи Львівського обласного управління лісового та мисливського господарства про порушення правил добросусідства та зобов'язання до вчинення дій.

Вимоги обґрунтовував тим, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2017 р. позивачка набула у власність земельну ділянку НОМЕР_3 для ведення садівництва площею 0,0878 га за адресою: урочище «Голоско», садово-городнє товариство «Лісова галявина», кадастровий номер НОМЕР_4, яка межує зі сходу (від Б до В) із земельною ділянкою НОМЕР_5 для ведення садівництва площею 0,0785 га, кадастровий номер НОМЕР_6, належною відповідачеві на праві приватної власності. Право власності позивачки на земельну ділянку НОМЕР_3 посвідчується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 88191533 від 26.05.2017 р.

Вважає, що відповідач порушив правила добросусідства та права позивачки на користування земельною ділянкою НОМЕР_3 з огляду на те, що на частині ділянки НОМЕР_3 та на землях держлісфонду, які межують з ділянкою НОМЕР_3, відповідач спорудив сараї для утримання птиці, тварин, псує огорожу ділянки НОМЕР_3, створює антисанітарні умови, які роблять неможливим використання позивачем належної їй земельної ділянки, фактично у лісі збудував піч, що може завдати непоправної шкоди як лісові, так і майну позивача, адже належний їй садово-дачний будинок знаходиться у безпосередній близькості від підсобного господарства відповідача.

Неодноразові прохання та зауваження щодо неприпустимості існування підсобного господарства відповідача на території лісу поруч з її ділянкою залишилися поза увагою. Пропозиції допомогти з перенесенням майна на ділянку відповідача також ігноруються останнім.

Крім цього, ОСОБА_5 зазначає, що аналогічна ситуація склалася і біля ділянки НОМЕР_9, кадастровий номер НОМЕР_8, яка належить позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2005 р. та Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_7 від 10.01.2006 р.

Відповідач не реагує на прохання перемістити належне йому майно на його власну ділянку для можливості прибрати цю територію та використовувати за призначенням - для проїзду, в'їзду і виїзду з ділянки НОМЕР_9.

Згідно правовстановлюючих документів на земельні ділянки позивача до вчинення неправомірних дій відповідачем (ведення підсобного господарства у лісі зі спорудженням сараїв тощо) - з північної сторони ділянки НОМЕР_3 (межа А - Б) не існувало жодних споруд чи підсобного господарства, а був ліс; зі східної сторони ділянки НОМЕР_9 (межа А - Б), південної сторони межа (Б-В) не було старих автомобілів, навісів тощо, а був проїзд та ліс.

З огляду на неможливість мирного вирішення питання добросусідських стосунків та приведення земельної ділянки лісу до попереднього стану, з метою відновлення порушених прав позивача ОСОБА_5, що пов'язані з володінням земельними ділянками №№ НОМЕР_3 і НОМЕР_9, остання звернулася до суду за захистом порушених прав та відновлення відповідачем стану земельної ділянки держлісфонду, яка існувала до порушення, що підтверджується належними доказами.

Просила зобов'язати відповідача привести до попереднього стану частину земельної ділянки лісу, що межує з півночі із земельною ділянкою НОМЕР_3 для ведення садівництва, площею 0,0878га, за адресою: м. Львів, урочище «Голоско», садово-городнє товариство «Лісова галявина», кадастровий номер НОМЕР_4 - демонтувати всі споруди, обладнання, огорожі (загони) для птиці і тварин, прибрати усе інше наявне на території лісу майно, тварини, птицю та відновити власним коштом земельну ділянку Держлісфонду, а також зобов'язати ОСОБА_4 привести до попереднього стану частину земельної ділянки проїзду, що межує із земельною ділянкою НОМЕР_9 для ведення садівництва, площею 0,0970 га, за адресою: м. Львів, урочище «Голоско», садово-городнє товариство «Лісова галявина», кадастровий номер НОМЕР_8 - демонтувати навіс, прибрати кунк, вантажівку та інше майно і відновити власним коштом земельну ділянку загального проїзду.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2018 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 (ІПН - НОМЕР_1) привести до попереднього стану частину земельної ділянки лісу, що межує з півночі із земельною ділянкою НОМЕР_3 для ведення садівництва, площею 0, 0878га, за адресою: м. Львів, урочище «Голоско», садово-городнє товариство «Лісова галявина», кадастровий номер НОМЕР_4 - демонтувати всі споруди, обладнання, огорожі (загони) для птиці і тварин, прибрати усе інше наявне на території лісу майно, тварини, птицю та відновити власним коштом земельну ділянку Держлісфонду.

Зобов'язано ОСОБА_4 (ІПН - НОМЕР_1) привести до попереднього стану частину земельної ділянки проїзду, що межує із земельною ділянкою НОМЕР_9 для ведення садівництва, площею 0,0970 га, за адресою: м. Львів, урочище «Голоско», садово-городнє товариство «Лісова галявина», кадастровий номер НОМЕР_8 - демонтувати навіс, прибрати кунк, вантажівку та інше майно і відновити власним коштом земельну ділянку загального проїзду.

Стягнуто з ОСОБА_4 (ІПН - НОМЕР_1) в користь позивача ОСОБА_5 (ІПН - НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4, вважає рішення незаконним, ухваленим з порушенням правил територіальної підсудності, недоведеності обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликається на те, що на підтвердження своїх вимог, позивач не надав жодних доказів наявності нерухомого майна, а суд розглянувши поверхнево справу застосував слово «споруди», чим порушив правила територіальної підсудності, оскільки позивач і відповідач зареєстровані на території Франківського району м. Львова.

Звертає увагу на те, що не заявив про непідсудність справи Шевченківському районному суду м. Львова, оскільки його представник вчиняв дії, які суперечили та шкодили його інтересам, в тому числі наданням пояснень, які не відповідали фактичним обставинам справи.

Вважає, що суд вийшов за межі повноважень, оскільки не зазначив, яким чином наявність птиці, іншого майна на території лісу порушує права позивача, оскільки власником лісу є Держлісгосп, який про порушення своїх прав не заявляв, а позивач не маючи повноважень на представництво держави, звернувся в суд з позовом про відновлення земельної ділянки Держлісгоспу.

Ні в позові, ні під час розгляду справи не зазначено, хто зазіхав на право власності позивача на належні йому земельні ділянки, яке відношення мають висновки суду про те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Не погоджується із застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема статтей 316, 317, 319, 321, 322 ЦК України.

Натомість зазначає, що у суду не було жодного доказу на підтвердження того, що до моменту придбання відповідачем земельної ділянки біля лісу там не було птиці, тварин, обладнання та іншого майна.

Вважає, що саме позивач має довести правомірність своїх вимог.

На думку апелянта, висновок суду про розташування земельних ділянок сторін на північній стороні лісу, а також наявність приміщення сараю із загоном на території лісу зі сторони ділянки НОМЕР_3 є припущенням та ґрунтується на неповному з»ясуванні обставин справи.

Заперечує наявність будь яких споруд та власного обладнання у лісі, а також не погоджується і з висновками суду про знаходження на проїжджій частині дороги, біля земельної ділянки НОМЕР_9, навісу, вантажівки та іншого майна.

Вказавши про прибирання вантажівки, суд не зазначив про яку вантажівку йде мова, не вказано марки та номеру, одночасно заявляє, що вантажівки у власності немає, така є у сина, який інколи приїздить до нього.

Стосовно фотографій навісу, вважає такі фотомонтажем.

В апеляційній скарзі зазначає, що подавав фотосвітлини дійсної обстановки на місці, однак такі його представник суду не надав.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2018 року та направити справу за підсудністю до Франківського районного суду м. Львова, у разі відмови у скасуванні рішення у зв'язку з порушенням підсудності, прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 не надав суду доказів, які підтвердили б законність спорудження ним на території лісу поруч із ділянкою позивача підсобного господарства, споруд, що свідчить про порушення відповідачем правил добросусідства, цільового використання землі, охорони довкілля та прав власника суміжної ділянки позивача ОСОБА_5

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О.А., позивач ОСОБА_5 придбала земельну ділянку НОМЕР_3 площею 0,0878 га, кадастровий номер НОМЕР_4, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: м. Львів, урочище «Голоско», садово-городнє товариство «Лісова галявина», право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що видано Витяг про реєстрацію права власності від 26.05.2017 року (а.с. 12-16).

З Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_10, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 3-4-2 за № 2430, вбачається, що на плані зовнішніх меж земельної ділянки площею 0,0878 га, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: м. Львів, урочище «Голоско», зазначено, що межа земельної ділянки від А до Б - землі Держлісфонду, від Б до В - землеволодіння ОСОБА_8, від В до Г землі загального користування - проїзд, від Г до А землеволодіння ОСОБА_9 (а.с. 18).

За Актом встановлення та узгодження меж, земельна ділянка площею 878 кв.м (0,0878 га) межує із ділянками №№ НОМЕР_5 і НОМЕР_11, проїздом та лісом (а.с. 32).

Відповідно до витягу із Державного земельного кадастру № НВ-017 від 29.08.2017 р. земельна ділянка НОМЕР_5 для ведення садівництва, кадастровий НОМЕР_12, розташована за адресою: м. Львів урочище «Голоско», садово-городнє товариство «Лісова галявина», межує із ділянкою НОМЕР_3 кадастровий номер НОМЕР_4 та належить відповідачу ОСОБА_4 (а.с. 11, 42-47).

Наведене підтверджується також планом території маштабом 1:500, який наданий представником відповідача, докази того, що на території лісу знаходяться земельні ділянки для дачного будівництва надані іншим особам, відсутні ( а.с. 112).

Зазначені обставини спростовують доводи представника апелянта ОСОБА_3 про те, що земельна ділянка НОМЕР_3 межує із земельними ділянками ОСОБА_11 та ОСОБА_12

З плану території вбачається, що між запроектованими ділянками для дачного будівництва та існуючими ділянками для садівництва позивача НОМЕР_3 і відповідача НОМЕР_5 є достатня відстань, яка зайнята лісом.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ЗК України земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

При цьому, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (ст. 103 ЗК України).

В свою чергу, відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_4 не надано доказів, які підтвердили б законність спорудження ним фактично на території лісу, однак поруч із ділянкою позивача, підсобного господарства, споруд, що дає підстави для висновку про порушення відповідачем правил добросусідства, цільового використання землі, охорони довкілля та прав власника суміжної ділянки позивача ОСОБА_5

Таким чином, колегія суддів приходить переконання про те, що доводи апелянта ОСОБА_4 стосовно відсутності зазначеного судом нерухомого майна, обладнання тощо поряд із земельною ділянкою позивача та того, що у суду відсутні докази, що до моменту придбання відповідачем земельної ділянки такого майна там не було, є суперечливими між собою та на увагу не заслуговують.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення (стаття 19 ЗК України).

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (п. ґ) ч. 4 ст. 84 ЗК України).

Відповідно до ст. 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Згідно із вимогами статті 1 Лісового кодексу України усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Землі лісового фонду (навіть ті, які перебувають у приватній власності) з врахуванням статтей 12, 14 ЛК України не можуть використовуватися для будівництва та обслуговування підсобного господарства, тому доводи апелянта про те, що територія лісу не є у власності Держлісгоспу, а у власності учасників АТО не спростовує висновки суду з цього приводу.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (частина 2 статті 16 Кодексу).

При цьому, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина 3 статті 16 Кодексу).

Отже, під способами захисту прав слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права у виді зобов'язання до вчинення дій, а також висновку з цього приводу суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу, що з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судам належить зважати на ефективність обраного способу захисту.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_9 проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

На переконання колегії суддів обраний позивачем та застосований місцевим судом спосіб захисту в частині зобов'язання ОСОБА_4 привести до попереднього стану частину земельної ділянки лісу, що межує з півночі із земельною ділянкою позивачки НОМЕР_3 для ведення садівництва, площею 0,0878га, за адресою: м. Львів, урочище «Голоско» та демонтувати споруди, обладнання, огорожі (загони) для птиці і тваринє ефективним та забезпечує поновлення порушеного права.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про зобов»язання відповідача ОСОБА_4 прибрати усе інше наявне на території лісу майно, тварини, птицю та відновити власним коштом земельну ділянку Держлісфонду є безпідставним, відтак в цій частині рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключити з абзацу другого резолютивної частини рішення слова «прибрати усе інше наявне на території лісу майно, тварини, птицю та відновити власним коштом земельну ділянку Держлісфонду».

Крім цього, згідно з Державним актом про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_13, ОСОБА_5 належить земельна ділянка площею 0,0970 га кадастровий номер НОМЕР_8 для ведення садівництва і на плані ділянки вказано, що межа А-Б це землі загального користування, проїзд, межа Б-В - землі Держлісфонду (а.с. 33, 34).

Зазначена обставина підтверджується також технічною документацією на землю (а.с. 35-41).

З кадастрового плану належної позивачу земельної ділянки НОМЕР_9, площею 0,0970 га кадастровий номер НОМЕР_8 для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: м. Львів урочище «Голоско», садово-городнє товариство «Лісова галявина» - вказана ділянки межує з лісом та проїздом (а.с. 39).

З матеріалів справи, фотоальбому вбачається наявність на території проїзду, частково у лісі біля в'їзду на зазначену ділянку позивача, майна відповідача, а саме: навіс, військовий кунг, вантажівка.

Відповідачем не надано доказів того, що вказане майно не належить йому, а також, що СГТ «Лісова галявина» має будь-які права на землю (проїзд), а також, що зазначене товариство надало дозвіл на зберігання вказаного майна відповідача на проїзді та частково у лісі (а.с. 111).

Відповідно до частини четвертої ст. 35 ЗК України, до земель загального користування садівницького товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування. Землі загального користування садівницького товариства безоплатно передаються йому у власність за клопотанням вищого органу управління товариства до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування на підставі документації із землеустрою, за якою здійснювалося формування земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що діями відповідача фактично частково закритий проїзд загального користування біля земельної ділянки позивача, чим йому чиняться перешкоди у користуванні власною земельною ділянкою, тому позовна вимога про зобов'язання відповідача привести до попереднього стану частину земельної ділянки проїзду, що межує із земельною ділянкою НОМЕР_9 для ведення садівництва, площею 0,0970 га, за адресою: м. Львів, урочище Голоско», садово-городнє товариство «Лісова галявина», кадастровий номер НОМЕР_8 - шляхом демонтажу навісу, іншого майна і відновлення власним коштом земельної ділянки загального проїзду є обгрунтованою.

Допущення судом першої інстанції граматичної помилки у слові військовий кунг, значення та висновків по суті спору не міняють, підставою для переоцінки доказів не є.

Що стосується доводів апелянта в частині порушення правил територіальної підсудності, колегія суддів звертає увагу, що підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Згідно із ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

З врахуванням того, що предметом позовних вимог по даній справі, серед іншого, є приведення земельної ділянки до попереднього стану, при цьому така земельна ділянка знаходиться за адресою м. Львів, урочище «Голоско», садово-городнє товариство «Лісова галявина», яке за адміністративним поділом відноситься до Шевченківського району м. Львова, відтак спір виник з приводу нерухомого майна, тому справа за правилами виключної підсудності належить до Шевченківського районного суду м. Львова.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2018 року- змінити.

Виключити з абзацу другого резолютивної частини рішення слова «прибрати усе інше наявне на території лісу майно, тварини, птицю та відновити власним коштом земельну ділянку Держлісфонду».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 09 квітня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк