Справа № 214/631/18
2/214/973/19
28 березня 2019 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі
головуючого судді Чернової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Звада Л.В.,
Представник позивача правом на участь в судовому засіданні не скористався, надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив розглянути справу за його відсутності, у разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час і місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали.
Третя особа ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не зявились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, що відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Оцінюючи характер процесу, предмет спору, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та повторну неявку відповідача та його представника в судове засідання, суд вважає за можливе справу розглянути за їх відсутності, відповідно до ст.280 ЦПК України, в заочному порядку з урахуванням згоди представника позивача, що узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України».
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Так, судом встановлено, що 20.11.2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №СМ-SME0AU/087/2006, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у валюті у розмірі 200000 доларів США, а позичальник приймає, зобовязується належним чином використати на повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату на користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у цьому договорі. Цільове використання кредиту на споживчі цілі. Дата остаточного повернення кредиту 20.11.2013 року (а.с.13-17).
12.11.2010 року, між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторінг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк», на підставі ст.ст.512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України, відступило, а ТОВ «ОТП Факторінг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором №СМ-SME0AU/087/2006. При цьому, згідно з умовами вказаного договору про відступлення права вимоги, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторінг Україна» прийняло право вимоги по договору іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року, укладеного з ОСОБА_1 (а.с.24-32).
Також, 12.11.2010 року ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторінг Україна» уклали договір про відступлення права вимоги, передавши та відступивши новому кредиторові ТОВ «ОТП Факторінг Україна» право вимоги за кредитним договором №СМ-SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року, укладеним з ОСОБА_2 (а.с.33-35).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Передача права вимоги (цесія) являє собою договірну заміну кредитора в зобов'язанні шляхом передачі ним своїх прав іншій особі за угодою.
Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.
Таким чином, оскільки при відступленні прав вимоги зобов'язання не припиняються, не змінюються залишаються одним і тим самим, а лише відбувається заміна сторони кредитора, тому відповідна заміна відбувається як в основному договорі, так і в іпотечному новий кредитор стає іпотекодержателем.
Отже, суд приходить до переконання, що на підставі договорів купівлі-продажу кредитного портфелю прав вимоги та відступлення права вимоги від 12.11.2010 року, ТОВ «ОТП Факторінг Україна» набув статусу нового кредитора як в кредитних зобовязаннях ОСОБА_5, так і забезпечуваних їх зобовязаннях ОСОБА_1 за договором іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.07.2015 року, за заявою ПАТ «ОТП Банк» зазначене вище заочне рішення скасовано та призначено цивільну справу до розгляду, але ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з заявами про залишення їх позовних заяв без розгляду, які були задоволенні ухвалою суду від 25.09.2015 року (а.с.38, 39).
Також, як видно з матеріалів справи, позивачем надсилалась на адресу ОСОБА_1 досудова вимога про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором та запропоновано достроково виконати боргові зобовязання позичальника ОСОБА_2 в повному обсязі, протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги, проте відповідачем вона була проігнорована, основне зобовязання боржником не виконано (а.с.40).
В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від його виконання не допускається.
Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».
Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
У ст.33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, за змістом ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку", яка кореспондує ст.589 ЦК України, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.
Статтею 6 договору іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006 від 21.11.2006 року, встановлений порядок задоволення вимог іпотекодержателя із вартості предмета іпотеки (а.с.20), положення якої узгоджується зі ст.20 ЦК України, ст.13 ЦПК України та п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».
Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст.39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Як розяснено в п.п.41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, що допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.
Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).
Згідно з п.4.4 договору іпотеки, за згодою сторін предмет іпотеки оцінено в 2106000 грн., що за курсом НБУ на дату укладання договору становить 417029,70 доларів США (а.с.19). Ні відповідач, ні третя особа та їх представник заперечень в частині незгоди з вартістю предмету іпотеки не надали.
При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, в розумінні ст.39 Закону України «Про іпотеку», необхідно установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні.
Відповідно до ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Верховний Суд України в своїй правовій позиції, викладеній в постанові від 02.11.2016 року у справі №6-1907цс16 зазначив, що оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обовязково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку».
Також, представником відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_6 подано заяву про застосування позовної давності. В обґрунтування поданої заяви він посилається на ту обставину, що ТОВ «ОТП Факторінг Україна» звернулося до суду з позовною заявою 19.01.2018 року. При цьому, позивач вказує на договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 року, згідно з яким він прийняв від ПАТ «ОТП Банк» право вимоги за кредитним договором №СМ-SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року, де кінцевою датою розрахунку є 20.11.2013 року. На думку представника відповідача, про порушення свого права позивач знав ще 07.06.2013 року, коли вчинив через приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_7 виконавчий напис №3527 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором за рахунок іпотечного майна, отже строк позовної давності сплинув ще 07.06.2016 року. Натомість, укладаючи договори купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги, позивач вже 12.11.2010 року знав про порушення з боку ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором, що встановило для нього новий строк позовної давності до 12.11.2013 року. При цьому, провадження у вказаній справі було відкрито 25.06.2018 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України. У звязку з викладеним представник відповідача просить суд застосувати до позовної заяви строк позовної давності та відмовити ТОВ «ОТП Факторінг Україна» у позові.
Вивчивши доводи заяви представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_6 та зіставивши їх з матеріалами справи, суд приходить до висновку у необхідності відмови у її задоволенні з огляду на таке.
Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
При цьому, згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Положеннями ст.126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Як видно з прохальної часини позовної заяви, ТОВ «ОТП Факторінг Україна» звернулось до суду з вимогами саме про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, позивач дізнався про те, що право власності на частину майна, що перебуває в іпотеці зареєстровано за ОСОБА_1 з Інформаційної довідки від 25.11.2016 року, що і стало підставою для звернення до суду.
Отже, перебіг строку позовної давності почався для позивача від дня, коли він довідався про порушення ОСОБА_1 його права на заставлену в іпотеку частину майна, а саме з 25.11.2016 року, а тому, з урахуванням вимог ст.ст.256, 257 ЦК України, строк позовної давності для звернення до суду з позовом закінчується для ТОВ «ОТП Факторінг Україна» 25.11.2019 року, а не 12.11.2013 року чи 07.06.2016 року, як на цьому наполягає представник відповідача та третьої особи.
Таким чином, надаючи оцінку доводам ОСОБА_6 щодо пропуску позивачем строку позовної давності та приймаючи до уваги ту обставину, що ТОВ «ОТП Факторінг Україна» звернулось до суду 31.01.2018 року, тобто в межах строку, передбаченого цивільним законодавством,суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні вказаної заяви.
Керуючись ст.ст.4, 5, 10, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 267, 268, 273, 274, 277, 279, 280-284, 354, 355, суд, -
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Фактоінг Україна» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.
Після набрання рішенням суду законної сили видати виконавчі листи для предявлення на виконання у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його ухвалення не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його ухвалення.
Суддя Н.В. Чернова