ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 642/5030/15-ц

провадження № 22-ц/818/1906/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Бровченка І.О., Бурлаки І.В.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_1,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року, ухвалене суддею Гримайло А.М.,-

ВСТАНОВИВ:

11 червня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому, з урахування остаточних уточнень, просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 21 липня 2008 року в розмірі 50 422,18 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 065 420,76 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування позову банк зазначив, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору № НАL2АN55725424 від 21 липня 2008 року, відповідач отримав кредит в розмірі 13 791,52 долари США з кінцевим терміном повернення до 20 липня 2015 року (далі кредитний договір).

Відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим виникла вказана вище заборгованість в загальному розмірі 50 422,18 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 065 420,76 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 11 350,14 доларів США, заборгованості по процентах за користування кредитом 6 727,71 долар США, заборгованості по комісії за користування кредитом 1 873,02 долари США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 28 058,99 доларів США, штрафу (фіксована частина) 11,83 долари США, штрафу (процентна складова) 2 400,49 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 22 363,19 доларів США, що становить 472 534,20 грн. та судовий збір в розмірі 3 654,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку доказів та неправильне встановлення спірних правовідносин. Зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що кредитний договір містить умови, що є несправедливими, а саме умови договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації понад пятдесят відсотків вартості продукції, у разі невиконання ним зобовязань за договором, та надміру високий розмір неустойки. Також судом першої інстанції не було взято до уваги того факту, що відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було надано банку суму страхових виплат в розмірі 58 700,00 грн. та транспортний засіб, що був заставним майном для отримання кредиту, з дорученням здійснити його реалізацію. Заставний автомобіль було реалізовано шляхом проведення аукціону за ціною 4 092,18 грн., яка є значно нижчою ніж ринкова.

В судових засіданнях 20 березня 2009 року та 03 квітня 2019 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала в повному обсязі. Надала пояснення за доводами апеляційної скарги та за запереченнями, поданими представником банку.

10 квітня 2019 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Надала заяву про відкладення розгляду справи у звязку з хворобою Проте, на підтвердження даних обставин нею не було надано документів, що підтверджують факт хвороби.

Враховуючи, що представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 повідомлена належним чином про час та місце слухання справи, пояснення суду надала, то з метою дотримання розумних строків розгляду справи є правові підстави для ухвалення судового рішення за відсутності представника відповідача.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином.

Судова колегія, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наведених нижче підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам цивільного процесуального закону відповідає не в повному обсязі.

Частково задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 22 363,19 доларів США, що становить 472 534,20 грн., суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено кредитний договір, зобовязання за яким відповідач не виконав, зважаючи на що утворилася заборгованість в зазначеному розмірі. Відповідачем не надано будь-яких доказів, що свідчать про належне виконання умов кредитного договору. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість за кредитним договором в сумі 11 350,14 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 6 727,71 долар США, заборгованість за комісією в сумі 1 873,02 долари США, а також штрафи в сумі 11,83 долари США (фіксована частина) та 2 400,49 доларів США (процентна складова), підлягає стягненню. Стягуючи з відповідача штраф в його фіксованій частині та пропорційній складовій та відмовляючи у додатковому стягненні пені, суд виходив з заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції за таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, що 21 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір № НАL2АN55725424, відповідно до умов якого ОСОБА_2, з метою придбання автомобілю Daewoo Nexia, отримано кредит в розмірі 13 791,52 долари США з кінцевим терміном повернення до 20 липня 2015 року. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобовязань за договором, позичальником надано банку в заставу автомобіль Daewoo Nexia, 2008 року, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 8-12, том 1).

Проте ОСОБА_2 покладені на неї зобовязання належним чином не виконувала, зважаючи на що за вказаним договором виникла заборгованість, яка згідно довідки банку та наданого останнім розрахунку складала на час звернення до суду з позовом 50 422,18 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 065 420,76 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 11 350,14 доларів США, заборгованості по процентах за користування кредитом 6 727,71 долар США, заборгованості по комісії за користування кредитом 1 873,02 долари США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 28 058,99 доларів США, штрафу (фіксована частина) 11,83 долари США, штрафу (процентна складова) 2 400,49 доларів США (а.с. 4-7, том 1).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо в зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 549 ЦК України передбачено обовязок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч 1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою судового доказування є всебічне, повне, об'єктивне з'ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов'язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони, інших юридично заінтересованих у вирішенні справи осіб та суд.

У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу - кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію.

Обов'язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

В постанові Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

ОСОБА_2 на виконання зазначених норм законодавства не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які беззаперечно свідчать про те, що заборгованість за спірним кредитним договором нею погашена у повному обсязі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_2 не виконала умови кредитного договору та з неї підлягає стягненню на користь банку заборгованість, що виникла за цим договором.

Проте, колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначення заборгованості в розмірі 22 363,19 доларів США.

Відповідачем, за клопотанням представника позивача, до суду апеляційної інстанції було надано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2011 року, яким передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у ОСОБА_2 належне на праві власності заставне майно легковий автомобіль марки Daewoo, модель Nexia, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2. В рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № HAL2AN55725424 від 21 липня 2008 року в розмірі 111 084,57 грн. (що є еквівалентом 14 578,03 долари США) звернуто стягнення на предмет застави, а саме: легковий автомобіль марки Daewoo, модель Nexia, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права укладати від імені ОСОБА_2 договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 19-21, том 1, а.с. 21, том 2).

Зазначене судове рішення було виконане в листопаді 2014 року, спірний автомобіль був проданий ОСОБА_4 за ціною 4 092,18 грн. Зазначені грошові кошти, в еквіваленті до долару США, були зараховані в рахунок погашення кредиту та штрафних санкцій (а.с. 76-86, том 1).

Отже, зазначений розмір грошових коштів, отриманих від продажу автомобілю, що був предметом застави, є недостатнім для задоволення вимог кредитора у повному обсязі.

У звязку з існуванням частини непогашеної заборгованості за кредитним договором на підставі судового рішення, 11 червня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості (а.с. 1-3, том 1).

В зазначену заборгованість були включені відсотки, пеня, штрафи, які були нараховані ОСОБА_2 після набрання чинності судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2011 року (а.с. 4-6, том 1).

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Зважаючи на те, що зобовязання за кредитним договором не виконувалися, що було встановлено судами, позивач скористувався правом дострокового звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави за рішенням суду було здійснено в рахунок не тільки простроченої заборгованості за кредитним договором, а всієї заборгованості, яка існувала за кредитом на час звернення з позовом до суду (а.с. 19-21, том 2).

В правовій позиції, викладеній в постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, зазначено, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору на час звернення з таким позовом, вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставне майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі предявлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором зазначена в такому рішення в повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобовязання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано не були взяті до уваги висновки, викладені у вищенаведеній постанові ОСОБА_5 Верховного Суду, та суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти та суми штрафів, нараховані відповідачу після 24 лютого 2011 року, тобто ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні на підставі п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

Проте, колегія суддів вважає необґрунтованими викладені в апеляційній скарзі доводи стосовно того, що кредитний договір містить умови, що є несправедливими, а саме умови щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації, у разі невиконання ним зобовязань за договором, та надміру високий розмір неустойки.

Відповідач був ознайомлений з умовами кредитного договору, підписав його, що свідчить про те, що він погодився з ним.

У встановленому законом порядку кредитний договір недійсним не визнаний.

Позивачем було надано детальний розрахунок заборгованості до кредитного договору, складений відповідно до умов цього договору, за яким сторонами було досягнуто згоди та підписано у встановленому законом порядку.

Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати ОСОБА_2 повинна надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат, згідно кредитного договору. У разі порушення зобовязань за кредитним договором, ОСОБА_2 сплачує банку відсотки за користування кредитом в подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

З даними умовами ОСОБА_2 погодилася.

Зважаючи на що, колегія суддів не вважає умови договору несправедливими, а суму компенсації та неустойки непропорційно високою.

Що ж стосується викладених в апеляційній скарзі доводів стосовно того, що відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було надано банку суму страхових виплат в розмірі 58 700,00 грн. та предмет застави вищезазначений автомобіль, який було реалізовано шляхом проведення аукціону за ціною 4 092,18 грн., яка є значно нижчою ніж ринкова, то колегія суддів вважає їх такими, що не є правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2017 року, що набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до банку про визнання незаконними дій, повязаних з реалізацією заставного майна залишено без задоволення (а.с. 175, 176, том 1).

Автомобіль був реалізований після дорожньо-транспортної пригоди. В рахунок відшкодування заподіяної шкоди страховою компанією перерахована грошова сума в розмірі 58 700,00 грн. Реалізований спірний автомобіль був шляхом проведення аукціону. Отже, доводи відповідача про те, що ціна автомобілю була занижена, не обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів та розрахунку, з яких вбачається, що банком не було враховано під час розрахунку суми заборгованості передану в рахунок погашення заборгованості суму страхових виплат в розмірі 58 700,00 грн. та виручену за продаж автомобілю грошову суму в розмірі 4 092,18 грн.

Проте, з наданого банком розрахунку вбачається, що зазначені суми були зараховані в рахунок погашення боргу, процентів та пені.

З наданого банком розрахунку вбачається, що після отримання кредиту ОСОБА_2 не було проведено будь-яких платежів у погашення заборгованості.

Проте, після перерахування страховою компанією грошової суми в розмірі 58 700,00 грн. у відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, в період з 05 серпня 2009 року по 26 серпня 2009 року зазначена сума була зарахована в доларовому еквіваленті в рахунок погашення тіла кредиту, процентів, комісії, штрафних санкцій (зворотній бік а.с. 4, том 1).

Отримана від реалізації автомобілю грошова сума в розмірі 4 092,18 грн. зарахована в рахунок погашення тіла кредиту 138,21 долар США та пені 88,41 долар США (а.с. 6, том 1).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що зазначені доводи є необґрунтованими.

Проте, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення процентів та штрафних санкцій, нарахованих банком після 25 лютого 2013 року, то колегія суддів вважає, що підлягають стягненню суми, у відшкодування яких було звернено стягнення на предмет застави - легковий автомобіль марки Daewoo, модель Nexia, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, та заборгованість по яких була нарахована відповідачу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачу була нарахована заборгованість за кредитом станом на 25 лютого 2011 року, тобто на час ухвалення судового рішення, в розмірі 11 488,35 доларів США., проценти 2 252,82 долари США, пеня 1 318,27 доларів США, заборгованість за комісією 734,15 доларів США (а.с. 4-6, том 1).

З зазначених сум за рішенням суду було погашено при реалізації предмета застави тіло кредиту у розмірі 138,31 долар США та заборгованість по пені 82,41 долар США.

Отже, заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 15 572,97 грн., де заборгованість за тілом кредиту - 11 350,14 доларів США, заборгованість по процентах 2 252,82 долари США, заборгованість за пенею 1 235,86 доларів США, заборгованість за комісією - 734,15 доларів США.

З висновками суду першої інстанції стосовно того, що сума пені не підлягає стягненню з відповідача, оскільки позивач просив стягнути штраф та пеню, а відповідно до ст. 549 ЦК України штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, колегія суддів не погоджується, оскільки на час ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет застави ОСОБА_2 була нарахована лише пеня та комісія, відповідно до умов кредитного договору. Пеня та комісія не є одним видом цивільно-правової відповідальності. У звязку з чим, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 1 235,86 доларів США та комісія в сумі 734,15 доларів США.

Штраф на час припинення дії кредитного договору ОСОБА_2 нараховано не було.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів зменшує суму стягнення заборгованості за кредитним договором з 22 369,19 доларів США до 15 572,97 доларів США.

Підлягає зміні і рішення суду в частині визначення валюти стягнення заборгованості.

Колегія суддів вважає, що ухвалюючи судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в еквіваленті долару США до гривні України, судом першої інстанції не було враховано правову позицію ОСОБА_5 Верховного Суду, викладену в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, відповідно до якої у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

За таких обставин, колегія суддів визначає суму стягнення непогашеної кредитної заборгованості в доларах США, відповідно до умов кредитного договору.

Строки звернення з позовом до ОСОБА_2 про стягнення непогашеної заборгованості за кредитним договором банком не пропущені, оскільки за взаємною згодою сторін, відповідно до п. 14.11 кредитного договору, строк позовної давності встановлений у пять років (а.с. 11, том 1).

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд перерозподіляє судові витрати по сплаті судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду першої інстанції з позовом, в розмірі 3 654,00 грн., та відповідачем при звернення до суду з апеляційною скаргою, в розмірі 5 481,00 грн. (а.с. 19, 245, том 1), пропорційно задоволеним позовним вимогам та доводам апеляційної скарги, та відповідно до ч.10 даної статті проводить його взаємозалік.

У звязку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між сумами сплаченого судового збору, який підлягає компенсації сторонам, яка становить 884,07 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 371, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381- 384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_3, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НАL2АN55725424 від 21 липня 2008 року в сумі 15 572,97 доларів США, де заборгованість за тілом кредиту - 11 350,14 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом 2 252,82 долари США, заборгованість за пенею 1 235,86 доларів США, заборгованість за комісією - 734,15 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 884,07 грн.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено «12» квітня 2019 року.

Головуючий суддя: Судді:ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8