ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3705/19 Справа № 182/8904/18 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

заявник - ОСОБА_1,

Нікопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2018 року, постановлену суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 10 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця та просила суд визнати неправомірними дії заступника начальника відділу Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання з підстав відсутності в резолютивній частині рішення заходів примусового характеру, а також зобовязати відкрити виконавче провадження з виконання рішення суду по цивільній справі №182/2037/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про відібрання малолітньої дитини та визначення постійного місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання.

В обґрунтування заяви зазначила, що державним виконавцем неправомірно зазначено у повідомленні про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання у звязку з тим, що резолютивна частина рішення суду не передбачає застосування заходів примусового характеру.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2018 року скарга ОСОБА_1 задоволена частково.

Визнано неправомірними дії заступника начальника відділу Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання з підстав відсутності в резолютивній частині рішення заходів примусового характеру.

В іншому відмовлено.

В апеляційній скарзі Нікопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити заявниці ОСОБА_1 у задоволені її скарги.

В обґрунтування скарги, апелянт зазначає, що судовий розгляд скарги здійснено за відсутності представника державної виконавчої служби, який не отримував копії ухвали про відкриття провадження у справі за скаргою і не був належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду скарги, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Також, апелянт вважає, що виконавчий документ, наданий ОСОБА_1 до виконання не передбачає «відібрання» або інше зобовязання» боржника, у звязку з чим дії заступника начальника відділу Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання є правомірними та обґрунтованими.

У відзив на апеляційну скаргу, заявник ОСОБА_1, просить апеляційну скаргу Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, залишити без змін.

Окрім того у відзиві на апеляційну скаргу, заявниця просить покласти понесені нею судові витрати у розмірі 2500 грн. на Нікопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги і відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що19.09.2018 року ОСОБА_1 отримала виконавчий лист по справі №182/2037/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про відібрання малолітньої дитини та визначення постійного місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання (а.с.8-9).

Заочним рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 по вказаній справі ухвалено визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матірю ОСОБА_1 за її місцем проживання, малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, передати матері ОСОБА_1.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017, змінено. Абзац другий резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: «Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матірю ОСОБА_1 за її місцем проживання». В іншій частині рішення суду залишено без змін.

29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до відділу Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області із заявою про прийняття до виконання виконавчий лист про зобовязання ОСОБА_3 передати малолітню дитину матері (а.с.5).

Згідно повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 30.10.2018 року (а.с.6-7) державним виконавцем визначено, що ОСОБА_1 не сплачено авансовий внесок і резолютивна частина рішення суду не передбачає застосування заходів примусового характеру.

З Ухвали Верховного суджу від 12.11.2018 року, вбачається, що ОСОБА_3 звернувся з касаційною скаргою на рішення Нікопольського міськрайонного суду від 23.11.2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2018 року.

Ухвалою Верховного суду від 12.11.2018 року зупинено виконання заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду від 23.11.2017 року та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2018 року (а.с.27-28).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення скарги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що в рішенні суду зазначено про передання дитини матері, тому державний виконавець неправомірно зазначив у повідомленні про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання про відсутність в резолютивній частині рішення суду застосування заходів примусового характеру.

Відмовляючи ОСОБА_1 у зобовязанні державного виконавця відкрити виконавче провадження за виконавчим листом по справі №182/2037/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про відібрання малолітньої дитини та визначення постійного місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання, суд першої інстанції виходив з того, що виконання заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду від 23.11.2017 року та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2018 року зупинено ухвалою Верховного суду від 12.11.2018 року у звязку з касаційним переглядом зазначених судових рішень.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Стаття 64 Закону України «Про виконавче провадження» визначає дії державного виконавця при виконанні рішення про відібрання дитини: під час виконання рішення про відібрання дитини державний виконавець проводить виконавчі дії за обов'язковою участю особи, якій дитина передається на виховання, із залученням представників органів опіки і піклування. За необхідності державний виконавець може звернутися до суду з поданням щодо вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені цим Законом.

Порядок виконання судових рішень визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За відсутності підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження передбачених у ст.ст. 4, 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Згідно ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до вимог ст.451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення скарги, суд першої інстанції, правильно, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що у рішенні суду зазначено про передання дитини матері, тому державним виконавцем неправомірно зазначена у повідомленні про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, одна з підстав відсутність в резолютивній частині рішення суду застосування заходів примусового характеру.

Внаслідок незаконних дій заступника начальника відділу Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, порушується право стягувача ОСОБА_1 щодо завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржена ухвала суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині неналежного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів відхиляє, оскільки апеляційним переглядом встановлено, що суд першої інстанції, виконуючи вимоги ч.6 ст.128 ЦПК України, 23 листопада 2018 року на електронну адресуНікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - надіслав копію ухвали про відкриття провадження, скаргу з додатками, які були доставлені в цей же день за призначенням, що підтверджено копією супровідного листа за вих.№182/8904/18/25367/2018 від 23.11.2018 (а.с.14), та повідомленням про доставлений на електронну адресу лист (а.с.16).

Колегією суддів встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржена ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обгрунтованою, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст.ст. 374, 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст.141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції Українита статтею 15 ЦПК України.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення ОСОБА_1 надала суду докази понесених нею витрат на правничу допомогу, а саме копію договору №03/19 від 11.04.2019 року про надання правової допомоги, укладеного між нею та адвокатським бюро «Олександра Гамана», квитанцію №40751600 від 23 квітня 2019 про оплату послуг адвоката ОСОБА_4 на суму 2500 грн., яким була здійснена підготовка відзиву на апеляційну скаргу та він представляв її інтереси в суді апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши надані ОСОБА_1 докази, надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, дійшов висновку, що зазначені витрати підлягають стягненню з Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, оскільки вони підтверджені належними докази.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375,381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 на відшкодування професійної правничої допомоги 2500 грн. (дві тисячі пятсот).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: