Справа № 711/2-786/2008
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 711/2-786/2008 за позовом ОСОБА_2 до Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання права власності на самочинно зведений будинок, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Тячівського районного суду від 21 березня 2008 року, головуючий суддя Решетар В.І., -

встановив:

ОСОБА_2 13.03.2008 звернувся до суду із зазначеним позовом до Буштинської селищної ради Тячівського району мотивуючи наступним.

З моменту народження позивач проживав у житловому будинку своїх діда і баби - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по АДРЕСА_1. Після їх смерті правовстановлюючі документи на будинок були відсутні, а мати позивача (донька діда і баби) ОСОБА_5 не мала наміру успадковувати будинок і відмовилася від спадщини на користь позивача, що підтверджується відповідною заявою. Інших спадкоємців на старий будинок не виявилося, позивач продовжував у ньому проживати і набув права власності на будинок.

Оскільки будинок був аварійним, позивач змушений був за власні кошти його перебудувати, хоча відповідного дозволу на це не мав. Отже, будинок є самочинним будівництвом.

Відповідно до ст. 376 ч. 3 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно із записами у погосподарських книгах селищної ради, за будинком по АДРЕСА_1 була закріплена земельна ділянка площею 0,13 га. Позивач подав до селищної ради заяву про надання йому у власність цієї земельної ділянки для будівництва та обслуговування перебудованого житлового будинку, відповідне рішення буде прийняте радою на черговій сесії.

Висновком Відділу містобудування та архітектури Тячівської РДА стверджується відсутність містобудівельних порушень при перебудові будинку, на нього виготовлено технічний паспорт та отримано погодження від відповідних служб району.

Посилаючись на ці обставин, вказуючи на необхідність захисту цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, позивач ОСОБА_2 просив визнати за ним право приватної власності на самочинно перебудований житловий будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням Тячівського районного суду від 21.03.2008 позов задоволено, визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право приватної власності на самочинно перебудований житловий будинок по АДРЕСА_1.

Учасниками процесу рішення суду не оскаржувалося. В порядку ст. 352 ч. 1 ЦПК України як особи, які не брали участі у справі, в якій суд вирішив питання про їх права та обов'язки, рішення суду оскаржили як незаконне ОСОБА_4 та ОСОБА_5, сестра та мати ОСОБА_2 відповідно. Наводять у скарзі такі доводи.

В кінці грудня 2018 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 почали збирати документи для оформлення спадщини за ОСОБА_8 (відповідно, батьком та чоловіком апелянтів), який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 З інформації Тячівського РПТІ їм 09.01.2019 стало відомо, що житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 на підставі рішення Тячівського районного суду від 21.03.2008, цього ж дня апелянти ознайомилися з матеріалами цивільної справи.

Зі справи стало відомо, що ОСОБА_8, ОСОБА_5 і ОСОБА_4, які були забудовниками спірного будинку та проживали в ньому, до участі в справі не було залучено. Про судовий розгляд їх ніхто не повідомляв.

За таких обставин, строк апеляційного оскарження рішення суду пропущений із поважних причин. Рішення суду незаконне виходячи з наступного.

Спірний будинок будувався ОСОБА_8 і ОСОБА_5, збереглися єдині документи - план будови від 01.04.1994, а також Технічні умови на проектування і газопостачання індивідуального будинку в АДРЕСА_1, оформлені на ім'я ОСОБА_8 Цим підтверджується, що будинок зводився у 1990-х роках і його забудовником був ОСОБА_8

На день смерті ОСОБА_8 у спірному буднику були зареєстровані та проживали ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 Таким чином, ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 як спадкоємці першої черги за законом прийняли спадщину за ОСОБА_8 і стали співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 з належними до нього будівлями і спорудами, спадщина належить їм з дня її відкриття. Тому твердження позивача про відмову ОСОБА_5 від спадщини на його користь та набуття ним будинку в одноосібну власність тощо не відповідають дійсності.

Визнанням права власності на будинок лише за ОСОБА_2 порушуються майнові права апелянтів, тоді як вони не можуть бути протиправно позбавлені свого права власності на нерухоме майно.

Після успадкування будинку його ремонт, покращення, догляд тощо здійснювалися за спільні кошти співвласників, жодної домовленості про оформлення фактично збудованого будинку лише за ОСОБА_2 не було.

Заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_5 від 10.01.2008 про відмову від спадщини за ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9, на користь ОСОБА_2 не містять даних про будь-яке нерухоме майно, оскільки будинок був збудований ОСОБА_8 та ОСОБА_5, а ОСОБА_6 лише проживала в будинку по АДРЕСА_1. Крім того, ці заяви не є заявами про відмову від спадщини, позаяк не вчинялися протягом шести місяців з дня відкриття спадщини та не подавалися нотаріусу чи уповноваженій посадовій особі органу місцевого самоврядування, тому суд не мав правових підстав для їх прийняття як заяв про відмову від спадщини.

Факти та обставини, що підлягали доказуванню в цій справі та слугували підставами позову (стан будинку, факт і період його будівництва чи перебудови, права на земельну ділянку тощо), не були підтверджені належними і допустимими доказами.

Надання земельної ділянки під уже збудоване самочинно нерухоме майно як умова для визнання права власності на самочинне будівництво не була дотримана на час вирішення справи судом. Належні докази щодо цього в справі відсутні. Позивач не міг набути права власності на майно, яке є самочинним будівництвом.

Виходячи з наведеного, апелянти просять рішення суду скасувати та відмовити в позові за безпідставністю позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянтів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_10, яка скаргу підтримала, врахувавши письмові заяви позивача ОСОБА_2 та відповідача Буштинської селищної ради про розгляд справи у відсутність цих сторін та залишення вирішення справи на розсуд суду, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності, які не з'явилися в судове засідання, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Пред'являючи позов ОСОБА_2 і задовольняючи його - суд першої інстанції виходили з того, що позивач є єдиним спадкоємцем спірного майна, оскільки інші спадкоємці відмовилися від спадщини на його користь, він прийняв спадщину, одноосібно самочинно перебудував успадкований будинок, що, втім, не порушує будівельних норм, а відповідач визнав позов, тому його слід задовольнити. Однак, погодитись із рішенням суду не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов унаслідок порушення норм процесуального права. На час апеляційного розгляду справи з матеріалів справи випливають такі обставини.

25.05.1962 помер ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_9 померла ОСОБА_7, які були батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, і апелянт ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, є дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_8. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 Усі вищеперераховані особи проживали або зареєстровані та продовжують проживати у житловому будинку по АДРЕСА_1. Ці обставини підтверджуються даними паспортів, відповідних свідоцтв, іншими матеріалами справи (а.с. 4, 6-8, 11, 12, 30-33, 54 та ін.) і ніким не заперечуються.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Буштинської селищної ради Тячівського району від 26.12.2019 № 1096/02-31, на день смерті ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, і ОСОБА_4 (а.с. 48). Довідкою цього ж виконкому від 30.12.2010 № 3616 стверджується, що ОСОБА_4 поховала свого батька, а до дня його смерті вони проживали разом, вели спільне господарство (а.с. 47).

У силу положень ст. 548, ст. 549 ч. 1 п. 1, ч. 2 ЦК Української РСР (1963 р.), ст. 1268 ч.ч. 1, 3, 5 ЦК України (2003 р.) (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), спадкоємець, який вступив у фактичне управління або володіння спадковим майном (до 01.01.2004), або спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (з 01.01.2004), визнається таким, що прийняв спадщину, спадщина належить йому з часу її відкриття. Відмова від спадщини має правове значення лише в разі вчинення її протягом шести місяців з часу відкриття спадщини (ст. 553 ЦК Української РСР (1963 р.), ст. 1273 ЦК України (2003 р.)).

Отже, наведені вище обставини в межах наявних документів, оскільки протилежного не встановлено, дають підстави вважати, що на час смерті батьків ОСОБА_5 та на час відкриття спадщини остання як спадкоємець першої черги за законом (ст. 529 ч. 1 ЦК Української РСР (1963 р.)) приймала спадщину шляхом вступу у фактичне управління або володіння спадковим майном. Даних про відмову ОСОБА_5 від спадщини, вчинену встановленим порядком і у визначений законом строк, немає.

За таких умов, спір щодо права власності на житловий будинок у контексті спадкування безпосередньо стосується законних прав та інтересів ОСОБА_5

Далі. Ставлячи у 2008 році питання про визнання права власності на самочинно перебудований житловий будинок, позивачу ОСОБА_2 належало враховувати, серед іншого, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ст. 376 ч.ч. 3, 4 ЦК України (2003 р.)). Тобто, відповідне право може бути визнане за позивачем у разі, якщо йому надано земельну ділянку під уже зведену нерухомість, а також, якщо таке самочинне будівництво і визнання права не порушують права інших осіб.

Беручи до уваги обставини спадкування будинку, що мали місце на час пред'явлення позову, слід констатувати, що питання щодо будівництва (перебудови) будинку, розташованого на належній до нього земельній ділянці, та визнання прав на будинок і, відповідно, й на земельну ділянку, з дотриманням вимог закону не може вирішуватися без участі особи, яка має відповідні права (зокрема, право користування) на земельну ділянку як на складову садиби (ст.ст. 377, 381 ЦК України (2003 р.)).

Поза тим, питання щодо визнання права власності на самочинно збудований (перебудований) житловий будинок не може відповідно до закону вирішуватися без участі осіб, які ґрунтуючись на своїх законних правах та інтересах щодо цього майна заперечують визнання такого права, вказують на порушення їх прав тощо.

На момент пред'явлення позову та вирішення справи судом першої інстанції ОСОБА_5 і ОСОБА_8 (мати і батько позивача) не були залучені до участі в справі. Відповідно до наявних у справі документів і матеріалів, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_8, оскільки наразі не встановлено протилежного, спадщину за ним за правилами ст. 1268 ч.ч. 1, 3, 5 ЦК України (2003 р.) прийняли позивач ОСОБА_2 та апелянти ОСОБА_5 і ОСОБА_4 З доданих до апеляційної скарги плану будови від 01.04.1994 і Технічних умов на проектування і газопостачання індивідуального будинку в АДРЕСА_1, виданих 27.06.1994, убачається, що документи були оформлені на ім'я ОСОБА_8, а газифікація будинку передбачалася у 1990-х роках (а.с. 55, 56). Апелянти стверджують також про свою майнову участь у будівництві та утриманні спірного житлового будинку.

Позивач ОСОБА_2 не повідомив у заяві про дійсні обставини спадкування щодо спірного будинку. Додані до позову заяви ОСОБА_8 (щодо якого немає жодних даних про те, що він мав право на відповідну спадщину) і ОСОБА_5 від 10.01.2008 про відмову від спадщини за ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_2, що були адресовані суду (а.с. 6, 7), по-перше, не спростовують вищенаведеного, по-друге, не мають правового значення. Суд першої інстанції ці обставини не перевіряв, хоча мав для цього підстави і певні матеріали, в тому числі, дані про проживання ОСОБА_2, ОСОБА_5 і ОСОБА_8 в одному будинку, визнання права на який було предметом позову.

Сторонами в цивільному процесі є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких) з метою поновлення прав позивача (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України в редакції, що була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції, ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 цього Кодексу в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи).

Спір щодо права на спадкування, щодо спадкової маси тощо (спадковий спір) виникає саме між спадкоємцями, а спір щодо права власності на самочинно збудовану нерухомість виникає з особами, законних прав та інтересів він стосується, права яких таким визнанням прав на майно порушуються. Відповідачами у справі за позовом особи, яка вимагає визнання права власності на майно в порядку спадкування, є спадкоємці, які прийняли спадщину, відповідачами в справі за позовом про визнання права власності на самочинно зведену нерухомість є вищевказані особи, які мають свої законні права та інтереси в такому спорі. За обставинами справи, вимога про визнання права власності на самочинно перебудований будинок ґрунтується передусім на спадкуванні майна, тож має місце фактичне поєднання відповідних підстав позову.

Суд першої інстанції не з'ясував обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не з'ясував та не перевірив обставин стосовно того, чи мало місце спадкування і якщо так, то яким чином воно відбувалося за ОСОБА_6 і ОСОБА_6, яким був склад спадщини, суд не з'ясував питання про коло спадкоємців, не перевірив обґрунтованості тверджень позивача про відмову інших осіб від спадщини, про відсутність інших, окрім нього, спадкоємців тощо. Суд залишив поза увагою, що питання про право власності на спірний будинок не могло вирішуватися без урахування дійсних обставин щодо руху майнових прав після смерті ОСОБА_6, і, відповідно, без урахування прав і/або наявності чи відсутності конкретних дій спадкоємців. Питання про майнові права ОСОБА_2 (на час розгляду справи судом першої інстанції) взаємопов'язане із питанням щодо відповідних прав спадкоємця, який прийняв спадщину - ОСОБА_5, яка, у свою чергу, одноосібне право ОСОБА_2 на майно наразі заперечує.

За приписами ЦПК України, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнати позов, пред'явити і підтримувати зустрічний позов, укласти мирову угоду тощо (ст. 10 ч. 3, ст.ст. 27, 31, 60, 123, 174, 175 і ст. 12 ч. 3, ст.ст. 43, 49, 81, 193, 206, 207 відповідних редакцій ЦПК України); предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 179 ч. 1 і ст. 77 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України). Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про право на спадкування та про право власності на самочинно збудовану нерухомість, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти, що тягнуть у позивача виникнення відповідних прав, мають правове значення лише якщо встановлені у справі, у якій є належний відповідач (відповідачі).

Визнання позову має правове значення, якщо зроблене належним відповідачем, суд у разі визнання відповідачем позову лише за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо ж визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ст. 174 ч.ч. 1, 4 і ст. 206 ч. 4 відповідних редакцій ЦПК України). Зважаючи на обставини справи, визнання позову відповідачем ОСОБА_3 селищною радою суперечить закону, порушує права інших осіб, тому необґрунтовано було прийняте судом. Суд першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 33, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення справи, питання про участь у справі інших спадкоємців і осіб, прав і обов'язків яких стосується спір, не обговорив і не мав процесуальних підстав за відсутності таких належних відповідачів для вирішення спору щодо сторін по суті, що, власне, і потягло наслідки, які випливають із положень ст. 352 ч. 1 чинної редакції ЦПК України.

Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст 213-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість реального вирішення спору через відсутність у справі належного відповідача (відповідачів), без якого (яких) про законність розв'язання спору не йдеться. Питання обґрунтованості позову по суті, його доведеності, наявності підстав для визнання відповідних прав, інші обставини наразі значення не мають.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції не мав законних підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на самочинно перебудований житловий будинок і дійшов хибного висновку про можливість задоволення позову. Та обставина, що на час пред'явлення позову земельна ділянка під самочинно збудовану (перебудовану) нерухомість не була виділена і суд взагалі не з'ясовував умови відповідного землеволодіння (землекористування), що вже само по собі виключало можливість задоволення позову, з огляду на встановлене під час апеляційного розгляду справи значення вже не має.

На стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм закону не можуть бути усунені чи виправлені. Відсутність у справі необхідного для вирішення спору відповідача (відповідачів) було обов'язковою підставою для скасування рішення суду й із з урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України в редакції на час пред'явлення позову, а положення ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 3 п. 4 чинної редакції ЦПК України прямо встановлюють, що прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад відповідачів у справі, розглядати підстави і вимоги позову, які не були предметом розгляду судом першої інстанції, виходити за межі пред'явлених вимог (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 і ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 відповідних редакцій ЦПК України). Для вирішення спору по суті та для задоволення відповідної вимоги апеляційної скарги апеляційний суд правових підстав немає.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, у позові відмовити з наведених вище процесуальних підстав - внаслідок вирішення спору за відсутності належного відповідача (відповідачів).

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково, рішення Тячівського районного суду від 21 березня 2008 року скасувати, у позові ОСОБА_2 до Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання права власності на самочинно зведений будинок відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 21 квітня 2019 року.

Судді