Провадження № 22-ц/802/259/19 Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Грушицького А. І., Киці С. І.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

представника відповідача - Войта Ю. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк", про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_4, мотивуючи вимоги тим, що 25 серпня 2011 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду від 08 вересня 2014 року розірвано. Зазначив, що до шлюбу відповідачкою ОСОБА_4 було укладено кредитний договір та договір іпотеки № 5736, який було зареєстровано приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Михальчук Л.В. Іпотекодержателем за вказаним договором є ПАТ «ОТП Банк», а предметом іпотеки - квартира, загальною площею 57,2 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Кредит було оформлено у доларах США, щомісячний іпотечний платіж складав 320 доларів США. ОСОБА_3 у позові вказує, що постійно турбувався про матеріальне забезпечення сім'ї, свідченням чого є виписка з рахунку № НОМЕР_1 за період з 08.06.2011 року по 06.10.2015 року. Крім того, зазначає, що перебуваючи у період шлюбу в Російській Федерації, позивач постійно надсилав дружині кошти на життя та погашення іпотечних платежів, про що свідчать докази про надіслання грошових переказів на ім'я ОСОБА_4 Також позивач ОСОБА_3 покликається на те, що за проханням дружини безпосередньо з території Російської Федерації самостійно здійснював оплату іпотечних платежів шляхом перерахування грошових коштів із свого банку ОАО «СКБ-Банк» у м. Мегіон на рахунок ПАТ «ОТП Банк», про що свідчить довідка ОАО «СКБ-Банк» від 30.09.2015 року та додатки щодо переказів коштів у системі SWIFT. Також вказує, що шлюбний договір між сторонами не укладався, домовленостей щодо порядку поділу майна, що є їх спільною сумісною власністю, між ними не досягнуто. У період шлюбу (з 25 серпня 2011 року по 08 вересня 2014 року) було сплачено іпотечні платежі до ПАТ «ОТП Банк» на загальну суму 11 520,00 доларів США (36 місяців х 320 доларів США), а тому відповідно 1/2 частка всіх платежів складає 5 760,00 доларів США, що станом на день підготовки даного позову становить 146592 грн (1 долар США = 25,45 грн).

З огляду на наведене та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13.03.2018 року, ОСОБА_3 просив суд визнати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя провести, стягнувши з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 146 592 грн, як вартість половини від сплачених ним іпотечних платежів за договором іпотеки № 5736, який було зареєстровано 01.11.2007 року нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Михальчук Л. В., та покласти на ОСОБА_4 відшкодування понесених ним судових витрат.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Відшкодовано за рахунок суми коштів, внесених позивачем на депозитний рахунок Луцького міськрайонного суду Волинської області згідно ухвали від 11 липня 2018 року (квитанція №7 АТ «Ощадбанк» від 13.08.2018 року), ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом жодне клопотання позивача про витребування доказів не було задоволено та належним чином не аргументовано таку відмову. Також необгрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 доводи скарги не визнала, рішення суду просила залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання придбаної нею до шлюбу квартири спільною сумісною власністю подружжя, а також вважає, що доказів сплати позивачем кредитного боргу не надано.

Заслухавши доповідача, представника відповідача Войта Ю. Т., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Предметом позову у цій справі є вимога ОСОБА_3 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності та поділ її шляхом стягнення на його користь вартості Ѕ сплачених за неї іпотечних платежів.

Як встановлено матеріалами справи, 29 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та АКБ "Райффайзен банк Україна" було укладено кредитний договір №ML-A00/164/2006, згідно з яким цільовим використанням кредиту є купівля нерухомого майна, розмір кредиту - 20000 (двадцять тисяч) доларів США, дата остаточного повернення - 28.08.2031 року) (а.с.86 т.1).

З використанням указаних коштів відповідачкою ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_1, що визнається сторонами.

На забезпечення вимог кредитора щодо сплати ОСОБА_4 боргових зобов'язань за кредитним договором між АКБ "Райффайзен банк Україна" та Михальчуком Р. В. було укладено договір поруки №SR-A00/138/2006 від 29.08.2006 року (а.с.95-96 т.1).

Крім того, 29 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та АКБ "Райффайзен банк Україна" було укладено договір іпотеки №PML-A00/165/2006, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Михальчук Л. В. та зареєстрований в реєстрі за №2089 (предмет іпотеки - однокімнатна квартира АДРЕСА_1) (а.с.87 т.1).

У зв'язку із заміною кредитора та предмета іпотеки, 01 листопада 2007 року між відповідачем та ЗАТ "ОТП Банк" було укладено додатковий договір №1 до договору іпотеки №PML-A00/165/2006 від 29.08.2006 року, за яким в іпотеку нового кредитора ЗАТ "ОТП Банк" було передано квартиру АДРЕСА_2. Вартість предмета іпотеки визначена в цьому додатковому договорі в сумі 167101 грн. (а.с.91 т.1).

Крім того, між ОСОБА_4 та ЗАТ "ОТП Банк" було підписано графік погашення кредиту та сплати відсотків, відповідно до якого сума щомісячного платежу становить 228,52 доларів США (а.с.92-94 т.1).

Встановлено, що сторони у даній справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 25 серпня 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №1021, а шлюб розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду від 08 вересня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 05.03.2015 року (а.с.а.с.83-85 т.1).

Судом апеляційної інстанції при перегляді справи про розірвання шлюбу було встановлено, що з вересня 2013 року сторони проживали окремо, оскільки ОСОБА_3 перебував у Російській Федерації.

05 січня 2017 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору №ML-A00/164/2006 від 29.08.2006 року (розмір кредиту - 472127,02 грн.) (а.с.109-110 т.1).

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України) власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 та його апеляційної скарги вбачається, що він, не заперечуючи факту придбання квартири відповідачкою ОСОБА_4 до їх шлюбу, стверджує про виконання кредитних зобов'язань відповідачкою за рахунок спільних коштів подружжя, в тому числі отриманих нею від позивача під час шлюбу, та вважає, що вартість спірної квартири значно зросла, а тому покликається на норми ч.1 ст. 62 СК України і просить визнати це майно об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року (справа №755/16633/15) зазначено, що для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Проте, доказів збільшення вартості квартири за рахунок її поліпшення суду позивачем ОСОБА_3 не надано. Суд не може брати до уваги витрати ОСОБА_4 щодо оплати кредитування як доказ вартості квартири, оскільки це стосується відносин між банком та позичальником, а вартість даного майна вказана у додатковому договорі і визначена станом на 2007 рік у розмірі 167101 грн. Доказів про іншу вартість суду не надано.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем суду не було надано належних та допустимих документально підтверджених доказів того, що майно придбане під час шлюбу за їх спільні сумісні кошти, натомість встановлено, що спірна нерухомість придбана відповідачем ОСОБА_4 24.10.2007 року, тобто за чотири роки до укладення шлюбу між сторонами.

Отже, відповідно до встановлених у справі обставин спірна квартира набута особисто ОСОБА_4 не у шлюбі з ОСОБА_3

Суд також відхиляє доводи апелянта про наявність платежів, здійснених ним дружині, в тому числі і в рахунок погашення кредиту, та посилання позивача на ці обставини як на доказ надання спірному майну статусу спільної сумісної власності, оскільки факт надіслання грошових переказів у період 2011 - 2015 років не підтверджує обставин набуття права власності одним із подружжя на спірний об'єкт у період шлюбу, а оплата ним кредиту не створює для нього права спільної сумісної власності подружжя на вказане майно.

Покликання в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, зокрема щодо необгрунтованої відмови у задоволенні ряду заявлених клопотань, апеляційним судом не беруться до уваги з огляду на таке.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як визначено ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Частиною 2 статті 197 ЦПК України встановлено, що у підготовчому засіданні суд, зокрема: у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви; може роз'яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з'ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з'ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує заяви та клопотання учасників справи; встановлює порядок з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання.

Із матеріалів справи та наданих пояснень представника відповідача слідує, що при закритті підготовчого судового засідання судом першої інстанції встановлювалось бажання сторони процесу заявити додаткові клопотання чи подати додаткові докази. Позивача жодним чином не було обмежено в праві щодо подачі доказів.

Згідно зі ст. 84 ЦПК учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, судом обгрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання у зв'язку із пропуском строку на його подачу. Разом з тим, у вказаному клопотанні були відсутні відомості щодо неможливості самостійно здобути вказані докази.

Як визначено ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Крім того, за приписами статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи наведені законодавчі норми, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення як судом першої інстанції, так і апеляційним судом заявлених позивачем клопотань про витребування доказів щодо суми сплачених ОСОБА_4 платежів за період з 25 серпня 2011 року по 08 вересня 2014 року, а також щодо перетину кордону сторонами, не вбачається.

Доводи апеляційної скарги щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу також є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір є обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження зазначених витрат представником відповідача було надано: договір про надання правничої допомоги № 29/01/18 від 29.01.2018 р.; орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу (долучений до відзиву на позов); деталізований розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 06.11.2018 р.; акт прийому-передачі наданих правових послуг; квитанцію до прибуткового касового ордеру від 29.04.2018 р.

Крім того, ухвалою Луцького міськрайонного суду від 11 липня 2018 року було вирішено питання про забезпечення витрат на правову допомогу на суму 14000 грн, яка відповідає розміру витрат, які суд визначив до відшкодування. Дана ухвала позивачем не оскаржувалася і кошти ним були внесені.

Як вбачається зі змісту п.2.1 договору про надання правничої допомоги № 29/01/18 від 29 січня 2018 року, укладеного між відповідачкою ОСОБА_4 і адвокатом Войтом Ю. Т., сторонами обумовлено, що вартість правничої допомоги, яка надається адвокатом на умовах даного договору, складає 14000 грн, які клієнт зобов'язується оплатити авансово в день підписання договору. Підтвердженням сплати вартості правничої допомоги є квитанція до прибуткового касового ордеру, яка видається клієнту (а.с.124).

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Однак, з огляду на те, що ціна наданих адвокатом послуг була узгоджена між сторонами шляхом внесення відповідних пунктів в умови договору, суд дійшов вірного висновку про задоволення розподілу таких витрат у розмірі 14000 грн з урахуванням критерію розумності розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо підготовки та представництва її інтересів в суді під час розгляду справи.

Також встановлено, що представником позивача подавалося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в якому просив відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення таких витрат на користь відповідача з огляду на відсутність їх документального підтвердження.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, приймаючи до уваги відмову у задоволенні позову, зміст договору про надання допомоги, розрахунок вартості надання такої допомоги, суд першої інстанції, виходячи з обґрунтованості розміру витрат, та зважаючи на відсутність належно обгрунтованих заперечень щодо розміру цих судових витрат, вважав доведеним заявлений розмір витрат на правничу допомогу та дійшов до вірного висновку щодо задоволення вимог про стягнення на користь ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу адвоката.

З урахуванням установлених судом обставин апеляційний суд доходить висновку, що вимоги позивача є безпідставними і не підлягають до задоволення, а відповідні висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права.

Оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному розумінні та власному тлумаченні норм ЦК України та спрямовані на встановлення та переоцінку обставин справи, яким суд надав правильну правову оцінку.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді