Справа № 308/7002/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2019 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.,

суддів: Джуга С.Д., Кожух О.А.,

секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 травня 2018 року у справі №308/7002/16-ц (Головуючий: Шепетко І.О.), -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням квартирою №15, що знаходиться за адресою: м.Ужгород, вул.Легоцького, 18, та зняти з реєстрації місця проживання. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири, яку у 2002 році йому подарував його батько ОСОБА_3. З ним у вищевказаній квартирі зареєстровані: його колишня дружина ОСОБА_1, син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Однак, фактично, у вказаній квартирі з січня 2016 року проживає лише позивач. За період з січня 2016 по червень 2016 року ОСОБА_1 жодного разу в квартиру не зявлялася.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31.05.2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №15 в будинку №18 по вул.Легоцького в м.Ужгород Закарпатської області. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що згідно договору дарування від 12.03.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, технічного паспорту, ОСОБА_2 належить на праві власності квартира №15 за адресою: м.Ужгород, вул.Легоцького, 18.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 травня 2016 року шлюб, укладений 16 листопада 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстрований у відділі реєстрації актів громадського стану Ужгородської міської ради, про що в книзі реєстрації шлюбу, зроблений відповідний актовий запис №637 розірвано.

Як вбачається з актів перевірки паспортного режиму від 14.06.2016 року, 07.09.2016 року, 20.10.2016 року, складених комісією за участю сусідів ОСОБА_9 (квартира 20), ОСОБА_10 (квартира 35), ОСОБА_1 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 з 08.01.2016 року.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що сімейні відносини відповідача з власником квартири припинені, згоди про користування квартирою не досягнуто, відповідач не проживає в квартирі з січня 2016 року без поважних причин, а тому вона втратила право на користування житлом.

Однак, з таким висновком суду не може погодитись колегія суддів з огляду на таке.

Так, відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї власника будинку (квартири) права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановленістаттею 162 цього Кодексу.

Суд першої інстанції відхиляючи посилання відповідача на вказану норму вказав, що сторони не досягли згоди щодо безоплатного користування відповідачем квартирою та не уклали угоду щодо платного користування. Однак, суд не врахував, що відсутність такої згоди само по собі не є підставою для припинення права користування житлом колишнього члена сімї власника, яке гарантоване ч.4 ст.156 ЖК УРСР.

Отже припинення сімейних відносин не позбавляє членів сім'ї власника будинку (квартири) права користування займаним приміщенням, а тому вони можуть втратити право на користування житлом лише з інших передбачених законодавством підстав.

В даному випадку позов ОСОБА_2 предявлено з підстав тривалого непроживання відповідача у спірній квартирі.

У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже особа втрачає право на користування житлом лише у разі її відсутності понад рік без поважних причин.

У своїх запереченнях ОСОБА_1 вказувала, що в квартирі не має змоги проживати внаслідок неправомірної поведінки позивача та створення перешкод у користуванні квартирою.

Як вбачається з висновків від 04.05.2017 року Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області за зверненням ОСОБА_2 та ОСОБА_1, 16.04.2017 року між сторонами виникла сварка. У своїх поясненнях позивач вказав що, в ході сварки відповідач погрожувала позивачу фізичною розправою, а відповідач у своєму зверненні зазначає, що позивач наніс їй тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції вказав, що даний висновок не свідчить про існування перешкод у відповідача в користуванні квартирою, а лише підтверджує факт існування неприязних відносин між сторонами.

Однак суд не дав оцінки долученим відповідачем фотознімків на яких зафіксовані синяки на її обличчі та тілі (а.с.141).

На підставі наведеного можна дійти висновку, що між сторонами існують неприязні відносини, які можуть супроводжуватися застосуванням фізичного насильства. А отже у відповідача існували реальні та обґрунтовані побоювання за власне здоровя у разі проживання у спірній квартирі, що є поважною причиною не проживання в ній.

Суд першої інстанції вказаного не врахував, у звязку з чим дійшов помилкового висновку щодо не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин та помилково частково задовольнив позов.

За таких обставин, відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 826,80 грн., понесений останньою за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.141, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381, 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонногосуду від 31 травня2018 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 826 грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: