Дата документу 16.04.2019 Справа № 318/2459/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 318/2459/17 Головуючий у 1 інстанції: Васильченко В.В.
№ 22-ц/807/384/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Камянсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області, Камянсько- Дніпровський районний відділ державної міграційної служби Запорізької області, про усунення перешкод прав власника та визнання втративши право користування житловим приміщенням із апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що в порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, вона набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, в якому зареєстровані відповідачі - дочка і онуки померлого. Посилаючись на те, що з 2009 року відповідачі фактично в будинку не проживають, не є членами її сім'ї, а їх реєстрація унеможливлює отримання нею субсидії, просила суд на підставі ст.ст.319,321,391,405 ЦК України визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Заперечуючи проти позову, у квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане на ім'я ОСОБА_3 В обґрунтування своїх вимог зазначала, що спірний будинок був спільним сумісним майном її батьків. Після смерті матері ОСОБА_8, яка сталася 20 лютого 2004 року, вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте за життя батька вона не встигла оформити свої спадкові права, оскільки були втрачені правоустановчі документи на будинок.

Ухвалою Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2018 року зустрічну позовну заяву повернуто ОСОБА_4

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального і процесуального права, дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам. Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, дійшов безпідставного висновку про те, що відповідачеві ОСОБА_4 належить право власності на ј частку у спірному будинку. У передбаченому законом порядку право на спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 не оформила, з вимогами про виділ із спільної сумісної власності подружжя частки, що належала померлій матері, за життя свого батька не зверталася, видане на ім'я позивача свідоцтво про право на спадщину на весь житловий будинок не оспорила. Позивач вважає помилковими висновки суду про те, що зі смертю колишнього власника житлового будинку відповідачі зберігають своє право користування житлом, наголошує на тому, що відповідачі ніколи не були членами її сім'ї і своєї згоди на їх проживання у належному їй будинку вона не надавала.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду є законним і справедливим. Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у спірному будинку їй належить право на ј частку. У відповідності з вимогами ст. 156 ЖК України після смерті власника будинку вона зберігає право користування житлом, яке набула за життя свого батька.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 є власником ј частки спірного житлового будинку, яку вона фактично успадкувала після смерті своєї матері, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідачі поселилася у будинок за згодою власника, іншого житла не мають, смерть власника будинку не є підставою для припинення права користування відповідачів спірним житловим приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 31 серпня 2009 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_7, батьком відповідача ОСОБА_4 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (а.с.11).

Після смерті ОСОБА_7 залишився житловий будинок АДРЕСА_1, який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 13 січня 1978 року (а.с.106).

Вказаний житловий будинок успадкувала позивач ОСОБА_3 на підставі заповіту від 20 серпня 2010 року, про що 28 вересня 2017 року державним нотаріусом Кам'янсько-Дніпровської Державної нотаріальної контори Запорізької області за реєстром №430 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.12-13).

Відповідно до довідки виконкому Водянської сільської ради від 09.10.2017 року № 2260 у спірному житловому будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_4 - дочка померлого ОСОБА_7, а також її діти ОСОБА_6, 1993 року народження, і ОСОБА_5, 2005 року народження (а.с.16).

Судом також встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний спадкодавцем ОСОБА_7 13 січня 1978 року під час перебування у шлюбі з ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.106).

Відповідач ОСОБА_4 06 серпня 2004 року звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_8, до складу якої увійшла частка спірного житлового будинку і земельної ділянки під ним (а.с.109).

У листопаді 2007 року ОСОБА_4 позивалася до свого батька ОСОБА_7 з вимогами про розподіл спадкового майна - Ѕ частки спірного житлового будинку, що залишився після смерті ОСОБА_8, проте ухвалою суду першої інстанції від 27 грудня 2008 року її позов було залишено без розгляду (а.с.151-157).

На час вирішення цієї справи свідоцтво про право на спадщину за заповітом на весь спірний будинок, видане державним нотаріусом Кам'янсько-Дніпровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_3, недійсним не визнавалося, але на час апеляційного розгляду набуло чинності судове рішення, за яким фактично констатовано право відповідачки на ј частину будинку, а свідоцтво про право власності на спадщину , видане позивачеві було скасоване в частині цієї ј частки. (Рішення Кам'янсько-Дніпроського райсуду Запорізької області від 12 листопада 2018 року, змінене постановою Запорізького апеляційного суду 23 січня 2019 року).

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частина перша статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною п'ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною.

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Таким чином, відповідач ОСОБА_4, яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановленому законом порядку, є співвласником 1/4 частки спірного будинку, має право володіти й користуватися цією часткою, проте через відсутність реєстрації такого права обмежена у праві розпорядження належним йому майном.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже, члени сім'ї спадкоємця, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, але не здійснив реєстрації свого права, мають нарівні з власником право користування жилим приміщенням, що належить спадкоємцю як спадщина, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а тому підстав для визнання відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування спірним житлом, немає.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник має право на реалізацію встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст. 41 Конституції України, що, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.)

Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками, ані територією, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення, чого у даній справі відносно відповідача не встановлено, а відтак, немає законних підстав для позбавлення відповідача як власника житла права на користування ним.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Камянсько- Дніпровського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 квітня 2018 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков