Дата документу 16.04.2019 Справа № 334/1310/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/1310/17 Провадження №22-ц/807/741/19
Головуючий в 1-й інстанції Добрєв М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2018 року, ухвалене в м. Запоріжжі у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів у розмірі еквівалентному 28000 доларів США. В обґрунтування позову позивач вказав, що у липні-серпні 2008 року він з дружиною прийняли рішення про придбання трикімнатної квартири у Комунарському районі м. Запоріжжя. Одним із варіантів була квартира АДРЕСА_1. При зустрічі власник квартири ОСОБА_9 повідомив, що готовий продати квартиру, але за умови, що позивач передасть йому аванс у розмірі 45 000 доларів США, оскільки йому необхідно придбати собі житло, погасити борги у залі ігрових автоматів, у кредитній спілці, у ломбарді, де він залишив свій паспорт та перед родичами, оскільки у нього не було грошей на поховання матері, яка померла 21.01.2008 року, також повідомив, що після смерті матері 1/2 частина квартири, ще не була переоформлена через відсутність грошових коштів.

Для придбання вказаної квартири позивач звернувся до банку. 10.10.2008 року між позивачем і АБ «Факторіал-Банк» було укладено кредитний договір № 594-в/37 під заставу нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_2, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 33000 доларів США. З ОСОБА_9 позивач домовився, що вартість квартири АДРЕСА_1 складе - 50000 доларів США та придбання її відбудеться на запропонованих ОСОБА_9 умовах.

05.11.2008 року в агентстві нерухомості між позивачем та ОСОБА_9 було укладено договір, за яким сторони домовилися не пізніше 01.06.2009 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 за ціною 50000 доларів США. В забезпечення виконання умов договору позивач передав ОСОБА_9 авансовий платіж у розмірі 45000 доларів США. В свої чергу ОСОБА_9 прийняв на себе обовязок оформити спадщину після померлої матері, погасити свої борги та підібрати собі варіант квартири для придбання. Приблизно 15-20 листопада 2008 року позивач зустрівся з ОСОБА_9 в його квартирі і останній показав свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видане Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 10.11.2008 року. Після цього позивач ще декілька разів зустрічався з ОСОБА_9 та пропонував йому оформити договір купівлі-продажу у нотаріуса, але той повідомляв, що ще не готовий укласти угоду, оскільки не підібрав житло для себе. У визначений договором строк основний договір купівлі-продажу квартири оформлений не був через ухилення від цього ОСОБА_9

Пізніше позивачу стало відомо, що 07 липня 2009 року ОСОБА_9 помер. У кінці 2010 року ОСОБА_7 повідомила позивача, що спадщину після смерті ОСОБА_9 оформлено на його рідних тіток, так як вони є спадкоємцями ближчої черги ніж вона і вони готові продати позивачу квартиру. Але, оскільки на цей час ціни на нерухомість впали, позивач ніс збитки, повязані з отриманим кредитом, а за квартиру необхідно було доплатити ще 5000 доларів США, позивач відмовився від її придбання та запропонував ОСОБА_7 шукати покупця на квартиру, а позивачу повернути грошові кошти. 10 березня 2011 року позивач отримав від ОСОБА_7 17000 доларів США, про що надав їй розписку.

У серпні 2011 року ОСОБА_7 повідомила, що рішення суду, на підставі якого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_9 оскаржено і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 20.07.2011 року рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 27.10.2010 року та ухвала апеляційного суду Запорізької області від 25.11.2010 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. На той час законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 була ОСОБА_8, яка придбала її 12.02.2011 року за договором купівлі-продажу.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 20.03.2015 року по цивільній справі № 333/8614/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області визнано право власності за ОСОБА_12 на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 після смерті ОСОБА_9 у порядку спадкування за законом та витребувано квартиру у ОСОБА_8 та повернуто зазначену квартиру ОСОБА_12

На стадії апеляційного провадження, а саме, 08.05.2015 року ОСОБА_12 помер, його правонаступником визнано його дружину ОСОБА_13.

Ухвалою ВССУ від 19.10.2016 року касаційні скарги ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_11 відхилено, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09.02.2016 року залишено без змін.

Позивач вважає, що оскільки за життя ОСОБА_9, договір купівлі-продажу так і не уклав, а грошові кошти повернуті не в повному обсязі, враховуючи, що правонаступником померлого на теперішній час є ОСОБА_6, то саме вона відповідно до ст. 1281 ЦК України, повинна відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_9 , тому просив стягнути з ОСОБА_13 на його користь грошові кошти у розмірі еквівалентному 28000 доларів США на день винесення рішення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до спадкоємця ОСОБА_12 ОСОБА_6 одразу після отримання ухвали ВССУ від 19.10.2016 року, тобто як кредитор предявив свої вимоги до спадкоємців до спливу строку встановленого ст. 1281 ЦК України, а тому апелянт вважає, що є підстави задоволення позовних вимог.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_6, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, зясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В звязку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.11.2008 року між позивачем ОСОБА_5 (покупець) та ОСОБА_9 (продавець) був підписаний договір, згідно якого сторони домовились до 01 червня 2009 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_5, за ціною еквівалентною 50000 доларів США (а.с.29 т.1).

10.10.2008 року між позивачем і АБ «Факторіал-Банк» було укладено кредитний договір № 594-в/37 під заставу нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_2, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 33000 доларів США (а.с.40).

В забезпечення виконання умов договору (п.4) укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 позивач посилається на те, що передав ОСОБА_9 авансовий платіж у розмірі 45000 доларів США. У визначений договором строк договір купівлі-продажу квартири оформлений не був через ухилення від цього ОСОБА_9

В 2009 році, звернувшись до ОСОБА_7 позивачу стало відомо, що 07.07.2009 року ОСОБА_9 помер.

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_6.

20.07.2009 року ОСОБА_12 звернувся до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_9

ОСОБА_7 доводилася померлому двоюрідною сестрою і була спадкоємцем п`ятої черги.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-2362/10 від 27.10.2010 року у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_12 був усунутий від права на спадкування після смерті сина ОСОБА_9

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області № 22-9867/10 від 25.11.2010 року вищевказане рішення залишено без змін.

18.12.2010 року державним нотаріусом шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_14 видані свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_9 по 1/2 частки квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_11 та ОСОБА_10, які є рідними тітками померлого.

12.02.2011 року між ОСОБА_11, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_15

З довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.01.2015 року вбачається, що 15.02.2011 року за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на спірну квартиру.

10.03.2011 року позивач посилається на те, що отримав від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 17000 доларів США, про що надав розписку (а.с. 39 об).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-2362/10 від 27.10.2010 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області № 22-9867/10 від 25.11.2010 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-3346/11 від 24.12.2013 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_12, треті особи Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_8 про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, встановлення факту перебування спадкодавця в безпорадному стані, усунення від права на спадкування за законом було відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області № 22-ц/778/1182/14 від 19.03.2014 року зазначене рішення залишено без змін.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя № 333/8614/14-ц від 20.03.2015 року позов ОСОБА_12 до ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом, про витребування майна з чужого володіння, скасування державної реєстрації - задоволено частково. Визнано свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2010 року на ім`я ОСОБА_11 та ОСОБА_10, посвідчені державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_14 недійсними. Визнано за ОСОБА_12 право власності на квартиру АДРЕСА_8 після смерті ОСОБА_9, померлого 07.07.2009 року в порядку спадкування за законом. Витребувано квартиру АДРЕСА_9 у ОСОБА_8 та повернуто зазначену квартиру ОСОБА_12

На стадії апеляційного провадження, а саме 08.05.2015 року ОСОБА_12 помер. Правонаступником після смерті ОСОБА_12 визнано його дружину ОСОБА_6

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області № 22-ц/778/10/16 від 09.02.2016 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2015 року залишено без змін. Крім того, даною ухвалою встановлено, що лише ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19.03.2014 року, яка вступила в законну силу, права ОСОБА_12, як спадкоємця першої черги на спадщину після смерті сина ОСОБА_9, який помер 07.07.2009 року, були поновлені (а.с.22 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 року касаційні скарги ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_11 відхилено, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя № 333/8614/14-ц від 20.03.2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області № 22-ц/778/10/16 від 09.02.2016 року залишено без змін.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано суду підтверджень того, що він звертався до нотаріуса із претензією кредитора до спадкоємців, після смерті ОСОБА_9, в порядку передбаченому ст.1281 ЦК України, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Сам позивач у позові зазначив (т. 1 а.с. 1 зворот), що ще в 2009 році, звернувшись до ОСОБА_7 йому стало відомо, що 07.07.2009 року ОСОБА_9 помер, при цьому він отримав від ОСОБА_7 ще й копію свідоцтва про смерть ОСОБА_9

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_10, яка належала йому на праві власності на підставі свідоцтва № 10241 від 23.01.1998 року, виданого Комунарською районною радою.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч.ч. 3, 4 ст.1268, ст. 1269 ЦК України.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

При цьому вказані встановлені законом строки є преклюзивними, такими, що поновленню не підлягають.

Позивач в апеляційній скарзі вважає початком відліку такого строку подачі вимоги до спадкоємця кредитора, у розріз вказаних вимог закону, дату коли він дізнався про наявність спадкоємця на майно померлого, а саме з часу отримання ухвали ВССУ від 19.10.2016 року якою касаційні скарги ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_11 відхилено, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09.02.2016 року залишено без змін. Однак при цьому судове рішення в тій справі набрало законної сили ще 09.02.2016 року.

Окрім цього в справі взагалі відсутні беззаперечні докази, що про вказані правовідносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_9, за життя останнього хтось взагалі був повідомлений, окрім зацікавленої особи ОСОБА_7 Яка при цьому будучи стороною у інших зазначених вище судових спорах щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_9, про існування боргів за померлим теж нікого не повідомляла. Саме вона подавала перший позов до суду в 2010 році і саме за її позовом ОСОБА_12 було усунуто від спадкування після смерті ОСОБА_9

При цьому, колегія суддів зазначає, що залишився беззаперечно недоведеним і сумнівним взагалі факт передачі позивачем ОСОБА_5 за життя ОСОБА_9 коштів 45000 доларів США. При цьому вказує, що більшу частину коштів він отримав від кредиту. Тобто ця сума для позивача була значною. Нотаріально посвідчений договір відсутній. Позивач посилається на те, що передав кошти, власнику на той час лише Ѕ частини квартири, вказуючи, що останній ще не оформив спадщину на іншу 1/2 частку. При цьому зі слів самого ж позивача він віддав не укладаючи договір купівлі продажу 90% коштів від погодженої вартості нерухомості.

Позивач посилається, що передав без будь-якого забезпечення вказану значну для нього суму коштів особі, яка за словами самого ж позивача, вела не в повній мірі достойний спосіб життя. В позові позивач зазначив, що кошти він передав оскільки на той момент у ОСОБА_9 були борги: «у залі ігрових автоматів, у кредитній спілці, у ломбарді, де він ще і залишив свій паспорт та перед родичами, так як він давно не працює…»(т. 1 а.с. 1).

Тобто, за доводами позову ОСОБА_5 до цього ОСОБА_9 не знав, бо квартиру знайшов через агентство нерухомості, кошти (45 000 дол. США) передав, як зазначено, для погашення боргів ОСОБА_9 за які у ломбарді перебував і паспорт останнього. ОСОБА_5, за його позицією, передав кошти незнайомій йому особі, у розмірі 90% від вартості квартири, без будь-якого забезпечення, не за нотаріально посвідченою угодою і головне особі у якої був відсутній паспорт, бо борги той погасив і забрав паспорт лише після передачі цих коштів. Тому є сумнівним чи взагалі ОСОБА_5 передавав кошти саме ОСОБА_9 а не іншій особі, яка могла себе видати за будь кого, не дивлячись на зазначення у договорі про наміри (т. 1 а.с. 39) паспортних даних ОСОБА_9, які могли бути вказані зі слів, в присутності, як зазначено в договорі, ЧП ОСОБА_16, яка взагалі не має жодного відношення до цього договору, і на яку ніким не покладені, в тому числі і законом, обовязки щодо встановлення осіб в договорі.

Таким чином, висновки суду попередньої інстанції щодо укладення договору між позивачем та ОСОБА_9, про передачу коштів позивачем останньому у сумі 45000 доларів США є помилковими, оскільки не є достатньо доведеними. Однак, вказане на вірні висновки суду не впливає, однак при цьому вказані факти не можуть бути використані у інших можливих судових спорах як преюдиція.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Тому, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни законного рішення суду.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. ОСОБА_16 із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредиторами інше не встановлено.

Позивачем не надано суду доказів звернення до нотаріуса із претензією кредитора до спадкоємців, після смерті ОСОБА_9, в порядку передбаченому ст.1281 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому позивач з моменту смерті ОСОБА_9, з 07.07.2009 року, про яку він знав з 2009 року, до подачі позову у цій справі до 01.03.2017 року не заявляв жодних вимог до спадкоємців ні особисто ні шляхом подачі позову до суду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження в суді першої інстанції та яким надана правова оцінка.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "ОСОБА_5 проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 18 квітня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: О. В. Крилова

ОСОБА_3