Справа № 489/216/19
Провадження № 22-ц/812/566/19 Суддя-доповідач апеляційної інстанції: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 квітня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представника відповідача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3, подану в його інтересах

ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2019 року, постановленої під головуванням судді - Тихонової Н.С. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права на аліменти та передачу права власності на частку нерухомого майна,

в с т а н о в и л а :

15 січня 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який в її інтересах подано ОСОБА_5 до ОСОБА_3, в якому просила припинити право на аліменти ОСОБА_4 на утримання дочки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3

Позивач зазначала, що сторони перебувають у шлюбі з 21 червня 2016 року. Від подружнього життя мають дочку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Коли дитині виповнилось два місяці сторони перестали проживати разом. На теперішній час, відповідач не працює, добровільно матеріальну допомогу на утримання та належний рівень життя й розвитку дитини не надає.

Посилаючись на викладене та на те, що у відповідача є у власності частка у трикімнатній квартирі НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, яку він має намір продати та виїхати на постійне місце проживання до Російської Федерації, позивач просила про задоволення позову.

Того ж дня, ОСОБА_5, в інтересах позивача подано заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, а саме квартиру НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1.

Заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_3 має намір продати зазначену квартиру та виїхати на постійне місце проживання до Російської Федерації, що зробить неможливим подальший ефективний захист прав позивача.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2019 року заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задоволено частково. Накладено арешт на 1/3 частку квартири НОМЕР_1, розташовану в будинку АДРЕСА_1, що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3, заборонивши здійснення відносно неї будь-яких угод, пов'язаних з її відчуженням (купівля- продаж, міна, дарування і т.п.).

Не погодившись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_2, діючи в інтересах відповідача ОСОБА_3 оскаржив її в апеляційному порядку подавши апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права, просив її скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала відповідає.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з приписами п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви позивача про забезпечення позову мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки існує реальна загроза відчуження об'єкта нерухомості, який є предметом спору.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладенням арешту та заборону вчиняти будь-які угоди, пов'язані з відчуженням (купівля-продаж, міна, дарування і т.п.) квартири НОМЕР_1, розташованої в будинку АДРЕСА_1, суд вважав, що для цього є всі передбачені законом підстави.

Так, із заявлених ОСОБА_4 позовних вимог вбачається, що дійсно між сторонами має місце реальний спір і до позову додані документи на підтвердження наявності спірних правовідносин.

Враховуючи зміст пред'явлених позовних вимог, є підстави вважати, що майно у вигляді 1/3 частини квартири НОМЕР_1, розташованої в будинку АДРЕСА_1, яке на теперішній час згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, належить ОСОБА_3, на час ухвалення рішення може бути відчужено.

Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до зміни власника спірного майна та вплинути на виконання цього рішення.

Отже, висновок суду про необхідність заборони укладати усі види угод, пов'язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна, є правильним, оскільки враховуючи обсяг позовних вимог між сторонами дійсно існує спір, обраний судом спосіб забезпечення позову ОСОБА_4 відповідає положенням ст.150 ЦПК України.

Доводів про порушення прав ОСОБА_3, як власника, стосовно арешту зазначеного майна апеляційна скарга не містить.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач надає матеріальну допомогу на утримання дочки ОСОБА_7 не заслуговують на увагу суду, оскільки ці обставини стосуються розгляду справи по суті.

Доводи про відсутність правових підстав для задоволення позову є безпідставні, оскільки питання щодо обґрунтованості позовних вимог не вирішується під час обрання заходів забезпечення позову.

До того ж, статтею 159 ЦПК України передбачено право відповідача, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, у разі повної або часткової відмови у задоволенні позову, на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

За таких обставин, підстави для скасування оскаржуваної ухвали в апеляційній скарзі відсутні, а відтак апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану в його інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.