Номер провадження: 22-ц/813/967/19
Номер справи місцевого суду: 523/2510/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності,-

В С Т А Н О В И В:

20 лютого 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що сторонам по справі у рівних частках належить 288/1000 квартири спільного заселення №402а-407а в будинку №34 по вул. Жоліо-Кюрі в м. Одесі, що складає 45,3 кв.м. загальної площі.

У звязку з тим що між сторонами склалися неприязні відносини та виникає конфлікт щодо сплати комунальних платежів, позивач ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд виділити їй в натурі квартиру спільного заселення №407а, до складу якої входить приміщення №2-житлова, площею 18,2 кв.м., що становить 170/1000 квартири №402а-407а за вказаною адресою, та визнати за нею право власності на вказану частину квартири.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав просив у його задоволенні відмовити, вважаючи його вимоги необґрунтованими та безпідставними.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та вирішити питання щодо розподілу судових витрат, посилаючись на порушення норм права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_6 не зявились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Позивач ОСОБА_4 була сповіщена через свого адвоката ОСОБА_5, яка була присутня у судовому засіданні та саме адвокат подавав апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_4.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Частинами 1 - 3 статті 364 ЦК України, передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

В разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

У статті 183 ЦК України законодавець визначив, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонам у справі в рівних частках належить 288/1000 квартири спільного заселення №402а-407а в будинку №34 по вул. Жоліо-Кюрі в м. Одесі, що складає 45,3 кв.м. загальної площі.

Вказана квартира відповідно до ст. 183 ЦК України є неподільною, тобто такою яку неможна поділити без втрати її цільового призначення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач хоче поділити спірну квартиру в натурі, однак, оскільки вона є неподільною, тому він має право на компенсацію його частки.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

У статті 263 ЦПК України зазначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У частині 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або у позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 265 ЦПК України, рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

У вступній частині рішення зазначаються: 1) дата і місце його ухвалення; 2) найменування суду; 3) прізвище та ініціали судді або склад колегії суддів; 4) прізвище та ініціали секретаря судового засідання; 5) номер справи; 6) імя (найменування) сторін та інших учасників справи; 7) вимоги позивача; 8) прізвища та ініціали представників учасників справи.

В описовій частині рішення зазначаються: 1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; 2) заяви, клопотання; 3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або імя (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.

Оскаржене судове рішення не відповідає вказаним положенням норм цивільного процесуального законодавства, тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_5 в інтересах позивачки ОСОБА_4 щодо порушення вказаних норм процесуального права, але з огляду на положення ч. 3 ст. 376 ЦПК України ці недоліки судового рішення не можуть служити законною підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_5 в інтересах позивачки ОСОБА_4 на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що вона має право на виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, та виділення їй у приватну власність квартиру спільного заселення №407а, до складу якої входить приміщення №2 житлова, 18,2 кв.м., не приймається до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобовязана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалися як на підставу своїх вимог, а саме, наявність права на виділ частки із майна, що є у спільної часткової власності, а відповідачка - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову, але позивачка ОСОБА_4 не довела належним чином в судовому засіданні ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції підстави позову.

Апеляційним судом при розгляді апеляційної скарги встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 червня 2013 року по справі №523/6576/13 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про зобовязання не перешкоджати в користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування житловою площею, встановлені наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення даної справи:

спірні 288/1000 частини квартири спільного заселення №№401а, 402а, 403а, 404а, 405а, 406а, 407а в будинку №34 по вулиці Жоліо Кюрі в м. Одесі, що складає 45,3 кв.м. у загальної площі, належить позивачці ОСОБА_6 (до реєстрації шлюбу Платановій) І.О. і відповідачці ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності в рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло №199235, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та Паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради від 31 жовтня 2006 року, зареєстрованого і записаного у реєстровій книзі за №12-31587 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості».

Вказана квартира складається з семи житлових кімнат, із яких сторони у справі займають дві жилі кімнати під №406а, площею 13,8 кв.м. та №407а, площею 17,0 кв.м., які мають окремі входи, що підтверджується довідкою про склад сімї наймача квартири, виданої Житлово-комунальним відділом ВАТ «завод Центроліт» 23 жовтня 2006 року.

Спірною житловою площею в кімнатах №406а і №407а користується відповідачка ОСОБА_4, яка перешкоджає позивачці в користуванні, належною їй частиною квартири, що підтверджується постановою про відмову в порушені кримінальної справи від 05 вересня 2011 року Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області та фактично не спростовувалося відповідачкою у судовому засіданні.

Сторони по справі не можуть прийти до згоди про порядок користування спільною власністю, а саме належною їм на праві власності частиною вказаної квартири.

Задовольняючи позов по справі №523/6576/13, суд першої інстанції виходив з того, що житлові кімнати №№406а та 407а мають окремі входи, тому можливо виділити позивачці в користування житлову кімнату №406а, площею 13,8 кв.м., а відповідачці жилу кімнату №407а, площею 17,0 кв.м.. Коридор, площею 16,6 кв.м., кухню, площею 8,8 кв.м., душову кімнату, площею 1,3 кв.м., вбиральню, площею 3,9 кв.м., умивальник, площею 5,2 кв.м., хол, площею 13,3 кв.м., та балкон, площею 0,5 кв.м., залишити у спільному користуванні співвласників квартири. При цьому суд вважав, що надання позивачці у користування зменшеної реальної частки в спільній частковій власності на 1,6 кв.м., є не значною та такою, що не може суттєво порушити її права та інтереси (а. с. 11-12).

Висновком №019/2018 від 02 лютого 2018 року судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, проведеною судовим експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» ОСОБА_7, встановлено, що порівнюючи планування обстежуваних 288/1000 частин квартири спільного заселення №406а, до складу якої входить приміщення №3 - житлова, площею 12,6 м2 та №407а, до складу якої входить приміщення №2 - житлова, площею 18,2 м2, розташованої по вул. Жоліо Кюрі, буд. №34 в м. Одесі, з вимогами нормативної законодавчо-технічної документації: «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток обєктів нерухомого майна», затвердженою наказом Міністерства по питанням житлового-комунального господарства України від 18.06.2007р. під №55 та ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки та споруди. Житлові будинки. Основні положення», експертом запропоновано один варіант розподілу казаних 288/1000 частин між співвласниками, з урахуванням фактично складеного порядку користування, з відступом від ідеальних часток співвласників, при якому:

співвласнику ОСОБА_8 пропонується виділити в натурі

квартиру спільного заселення №406а, до складу якої входить приміщення №3 - житлова,

площею 12,6 м2, що на 2,8 м2 менше площі, яка належить їй у відповідності до ідеальної

частки та складає 118/1000 частин ((12,6 м2 х 288/1000)/30,8 м2);

співвласнику ОСОБА_4 пропонується виділити в натурі квартиру

спільного заселення №407а, до складу якої входить приміщення №2 - житлова, площею

18,2 м2, що на 2,8 м2 більше площі, яка належить їй у відповідності до ідеальної частки та

складає 170/1000 частин ((18,2 м2х 288/1000)/30,8 м2) (а. с. 44-51).

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні одних і тих самих норм права - ч. 2 ст. 183, ч. ч. 1, 2 ст. 364, ст. 358 ЦК України, Верховній Суд України у постанові від 03 квітня 2013 року по справі №6-12цс13 дійшов до такого правового висновку, а саме, «виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок».

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. ст. 364, 367, 376 ЦК України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі №6-286цс15, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що, «оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий обєкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння обєкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року №1117 «Про ідентифікацію обєктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

У пунктах 6 та 7 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює права приватної власності громадян на житловий будинок» №7 від 04 жовтня 1991 року (з відповідними змінами до доповненнями) Верховний Суд України розяснив, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у звязку з цим стосовно до ст.119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

При поділі жилого будинку суд зобовязаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є обєктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників.

Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

Аналізуючи зазначені норми матеріального та процесуального права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги та вважає, що виділ частки із майна, що є у спільній часткової власності, можливий, якщо при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа (житлова та підсобна), яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий обєкт нерухомого майна. У даному випадку 288/1000 частини квартири спільного заселення №№401а, 402а, 403а, 404а, 405а, 406а, 407а в будинку №34 по вулиці Жоліо Кюрі у м. Одесі, що складає 45,3 кв.м. в загальної площі, що належить сторонам у справі, які розташовані на четвертому поверсі, тому належна позивачці частка площі (житлової та підсобної) не може бути ізольованою від приміщень відповідачки та не має окремий самостійний вихід і систему життєзабезпечення, що унеможливлює проведення виділу частки із майна за законом.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка має право на захист свого права у випадку порушення їх відповідачкою, але в судовому засіданні не доведено, що відповідачка порушила права позивачки у справі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

На підставі вищенаведеного судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги заявлені ОСОБА_4 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв&apos;язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов&apos;язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Отже, законних підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішенняпро виділ квартири 407а в будинку №34 по вул. Жоліо-Кюрі в м. Одесі із частки із майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на неї за ОСОБА_4 немає.

Однак, порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 263 - 265 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПКУкраїни, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задовленні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності відмовити з інших правових підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 12.04.2019 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_2

ОСОБА_3