ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/10498/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Собчук І.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

учасники справи

позивач ОСОБА_3

відповідач Чернівецька міська рада, ОСОБА_5

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 січня 2019 року, головуючий у першій інстанції Смотрицький В.Г.,

встановила:

ОСОБА_3 у жовтні 2017 року звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про скасування рішення органу місцевого самоврядування та припинення права власності.

Вказувала на набуття права власності на 1/3 чистини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. 12 травня 2006 року.

Справа №727/10498/17 Головуючий у 1 інстанції Смотрицький В.Г.

Провадження №22-ц/882/346/19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Зазначала, що ОСОБА_5 є власником 2/3 чистин житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності постановлено припинити право власності ОСОБА_3 на 1/3 чистину житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати право власності ОСОБА_5 на 1/3 чистину житлового будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року рішення апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2016 року скасовано.

Рішенням 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295 ОСОБА_5 безоплатно передано у власність присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1 га кадастровий номер НОМЕР_1.

Посилалася на порушення права іншого учасника спільної власності на житловий будинок ОСОБА_3 на набуття у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Просила визнати рішення 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,1 га кадастровий номер НОМЕР_1 протиправним та скасувати.

Припинити право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1 га кадастровий номер НОМЕР_1 та скасувати державну реєстрацію

Закрито провадження у справі в частині позову ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про припинення права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1 га кадастровий номер НОМЕР_1 та скасування державної реєстрації.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 січня 2019 року позов задоволено, постановлено визнати рішення 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295 в частині передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,1 га кадастровий номер НОМЕР_1 протиправним та скасувати.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовити.

Посилається на неправильне застосування положень статей ч.2 ст.89, ст.120 ЗК України, оскільки предметом позову є визнання рішення органу місцевого самоврядування протиправним та скасування.

Зазначає, що судом першої інстанції неповно з»ясовано обставини приватної власності ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 на час прийняття рішення 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295 про передачу у власність земельної ділянки.

Вважає, що ОСОБА_3 невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки рішення 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, яке вичерпує свою дію фактом його виконання, здійснено поділ земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_5 рішенням 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про визнання рішення органу місцевого самоврядування протиправним та скасування, суд першої інстанції керувався положеннями ч.2 ст.89, п.а ч.3 ст.116, ч.1, 4 ст.120 ЗК України та дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_3 шляхом визнання рішення 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295 протиправним та скасування.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебуває у користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_3 як співвласників житлового будинку.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_3, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання рішення 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295 в частині передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 протиправним та скасування.

Підставою позову, тобто обставинами, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала позовні вимоги, зазначала порушення права учасника спільної власності на житловий будинок на набуття у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

На підставі ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З матеріалів справи вбачається набуття права власності ОСОБА_3 на 1/3 чистини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. 12 травня 2006 року.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є власником 2/3 чистин житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності постановлено припинити право власності ОСОБА_3 на 1/3 чистину житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати право власності ОСОБА_5 на 1/3 чистину житлового будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року рішення апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2016 року скасовано.

Рішенням 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295 ОСОБА_5 безоплатно передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га кадастровий номер НОМЕР_1.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

За обставин набуття ОСОБА_3права власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування останньою набуто право користування земельною ділянкою, на якій розміщений житловий будинок.

На підставі ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (ч. 3 ст. 116 ЗК України).

У відповідності до п.в ч.2 ст.89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку.

Ураховуючи наведене судом першої інстанції правильно встановлено порушення рішенням 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295 в частині передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 права співвласника житлового будинку ОСОБА_3 як користувача земельної ділянки по АДРЕСА_1 на приватизацію земельної ділянки.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_5 про те, що на час прийняття рішення 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295 про передачу у власність земельної ділянки право власності ОСОБА_3 на 1/3 чистину житлового будинку АДРЕСА_1 було припинено та визнати право власності ОСОБА_5 на 1/3 чистину житлового будинку АДРЕСА_1 рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2016 року.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року рішення апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2016 року скасовано.

Тому рішення апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2016 року, яке скасовано, не є підставою для припинити право власності ОСОБА_3 на 1/3 чистину житлового будинку АДРЕСА_1 та виникнення права власності ОСОБА_5 на 1/3 чистину житлового будинку АДРЕСА_1.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 обрано неналежний спосіб захисту.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Визнання рішення 8 сесії 7 скликання Чернівецької міської ради від 5 липня 2016 року №295 в частині передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 протиправним та скасування відновлює порушене право користувача земельної ділянки ОСОБА_3, оскільки відновлює становища, яке існувало до порушення, впливає на законність правовстановлюючих документів, виданих на підставі зазначеного рішення.

Отже, рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 січня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 11 квітня 2019 року.

Головуючий - (підпис) Половінкіна Н.Ю.

Судді - (підписи) Кулянда М.І., Одинак О.О.

З оригіналом згідно: