У Х В А Л А

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 447/1438/17

провадження № 61-7094 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Миколаївцемент» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася з позовом про стягнення з Публічного акціонерною товариства «Миколаївцемент» (далі - ПАТ «Миколаївцемент») на її користь щомісячної премії 20% від окладу за період з грудня 2015 по червень 2017 роки в сумі -38 723,81 грн, премії за підсумками роботи за 2015 та 2016 роки в сумі - 24 347,74 грн, кошти на здешевлення гарячого харчування за період з грудня 2015 по червень 2017 роки в сумі-7 838,07 грн та кошти на оздоровлення за 2016 рік в сумі - 5 307,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона працює на посаді Голови первинної профспілкової організації ПАТ «Миколаївцемент» з 2008 року та є звільненою від основної роботи головою профкому відповідно до пункту 8 статті 41 Закону України «Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності». Згідно цього Закону, за працівниками, обраними до складу виборних органів профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації, зберігаються соціальні пільги та заохочення, встановлені для інших працівників за місцем роботи відповідно до законодавства. За рахунок коштів підприємства цим працівникам можуть бути надані додаткові пільги, якщо це передбачено колективним договором.

Згідно положень Колективного договору, укладеного між адміністрацією та первинною профспілковою організацією підприємства на 2008-2010 pоки, який чинний на даний час передбачено виплачувати премії та винагороди працівникам профкому, які передбачені для працівників підприємства відповідними положеннями.

Положення колективного договору поширюються на всіх, без винятку, працівників підприємства, а також на звільнених від основної роботи працівників профспілкових органів.

Проте, з грудня 2015 року такі кошти їй, як голові профкому, звільненій від основної роботи, відповідач не виплачує. Всього, відповідачем заборговано у виплаті належних їй коштів за період з грудня 2015 року по червень 2017 рік в сумі 76 216,62 грн, у зв'язку з чим просила позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 12 лютого 2018 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11 березня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки голова профспілки не є працівником підприємства, а ОСОБА_1 знаходиться у трудових відносинах з первинною профспілковою організацією ПАТ «Миколаївцемент», правових підстав нарахування і виплати їй додаткових виплат передбачених Колективним договором для працівників підприємства - не має.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції Львівський апеляційний суд виходив з наступного.

Оскільки ОСОБА_1 є працівником первинної профспілкової організації ПАТ «Миколаївцемент», а первинна профспілкова організація, як роботодавець, здійснює їй виплату заробітної плати, є податковим агентом та сплачує за позивача страхові внески, в такому випадку, місцем роботи позивача є профспілкова організація, яка має здійснювати виплату премій, інших заохочень та соціальних пільг, а встановивши, що ОСОБА_1, як колишній працівник підприємства 01 лютого 1990 року була звільнена за частиною 5 статті 36 КЗпП у зв'язку з переведенням її у Львівський обком профспілки та на роботу до ПАТ «Миколаївцемент» не повернулась у зв'язку з обранням Головою первинної профспілкової організації ПАТ «Миколаївцемент».

01 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 березня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції необґрунтовані та незаконні, оскільки, суди в порушення норм процесуального та матеріального права не врахували що відповідно до положень колективного договору щодо виплати премій та інших винагород, передбачено проведення таких виплат для на всіх працівників в тому числі і на неї, як на звільнену від основної роботи працівника профспілкової організації.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження).

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення з відповідача коштів, ціна якої 76 216,62 грн, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином ця справа є малозначною в силу закону.

Суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами, справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Крім того, відповідно до частини першої статі 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274 пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню не встановлено.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 березня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко