Провадження №22-ц/812/330/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2019 року м. Миколаїв

Справа № 484/525/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області

до

Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_1,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 та фермерське господарство «Лозінське поле»

про скасування розпорядження та запису про реєстрацію права власності

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Медведєвою Н.А. 6 грудня 2018 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 13 грудня 2018 року,

у с т а н о в и в:

У лютому 2018 року керівник Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з позовом до Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі- Первомайська РДА) та ОСОБА_1 про скасування розпорядження та запису про реєстрацію права власності.

В обґрунтування позову прокурор зазначав, що 30 жовтня 2003 року між Первомайською РДА та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки площею 13,63 га пасовищ в межах Синюхинобрідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області строком на 10 років. У подальшому, укладеним 26 червня 2007 року між Первомайською РДА та ОСОБА_2 договором про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, строк оренди продовжено до 25 років.

27 серпня 2007 року проведено державну реєстрацію фермерського господарства «Лозінське поле». Засновниками фермерського господарства стали ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Головою господарства обрано ОСОБА_1

Розпорядженням Первомайської РДА № 250-р від 12 серпня 2010 року голові ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_1 та членам вказаного господарства ОСОБА_3, ОСОБА_2 надано дозвіл на приватизацію земельною ділянки на праві спільної сумісної власності для ведення фермерського господарства із земель, наданих в оренду члену фермерського господарства ОСОБА_2 Пунктом 3 такого розпорядження ОСОБА_1 рекомендовано на земельну ділянку, яка залишиться після приватизації земель, замовити в землевпорядній організації виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі .

Згідно розпорядження Первомайської РДА № 231-р від 15 травня 2012 року ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 безоплатно передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 8, 5296 га для ведення фермерського господарства в межах території Синюхинобрідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Після передачі земель площею 8,5296 га у спільну сумісну власність, непереданою у користування та власність із земель, що використовувалися ФГ «Лозінське поле» та орендувались ОСОБА_2. залишилася земельна ділянка площею 5.1 га.

За заявою голови ФГ «Лозінське поле» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, переданої голові ФГ «ОСОБА_1 в оренду для ведення фермерського господарства в межах території Синюхинобрідської сільської ради, в натурі, згідно якої для передачі фермерському господарству передбачено земельну ділянку площею 5,1 га з кадастровим номером НОМЕР_1.

Розпорядженням Первомайської районної державної адміністрації № 266-р від 24 травня 2012 року голові ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_1 безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 5,1 га для ведення фермерського господарства в межах території Синюхинобрідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

В подальшому розпорядженням Первомайської РДА №158-р від 2 липня 2015 року до пункту 2 розпорядження райдержадміністрації № 266-р від 24 травня 2012 року внесено зміни, якими у зв'язку з технічною помилкою такий пункт викладено у новій редакції та визначено, що земельна ділянка площею 5.1 га пасовищ передається голові ФГ «Лозінське поле» в оренду для ведення фермерського господарства терміном на 49 років.

Втім, 6 вересня 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено запис № 22188003 про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 5,1га з кадастровим номером НОМЕР_1 за ОСОБА_1

Прокурор вказував, що у порушенні ч. 5 ст. 116 ЗК Україні, передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відбулася під час дії договору оренди землі, в тому числі й спірної частини, укладеного між Первомайською РДА та ОСОБА_2, а також при винесенні Первомайською РДА спірних розпоряджень порушено вимоги земельного законодавства щодо зміни цільового призначення земельної ділянки у зв'язку з чим відповідач незаконно набув право власності на спірну земельну ділянку, що є державною власністю, внаслідок чого вона з державної власності вибула.

Отже, прокурор вважав, що порушені інтереси держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, яке є розпорядником такої категорії земель.

Обґрунтовуючи представництво інтересів держави у суді у особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області прокурор зазначав про те, що зазначений орган неналежно здійснює захист інтересів держави , що мало свій вираз у не вжитті заходів для звернення до суду за захистом порушених інтересів держави.

Посилаючись на вказані обставини, прокурор просив визнати незаконними та скасувати розпорядження Первомайської РДА №266-р від 24 травня 2012 року зі змінами, внесеними розпорядженням №158-р від 2 липня 2015 року «Про затвердження Технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) переданої громадянину України, голові ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_1, в оренду» та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 22188003 від 1 вересня 2017 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 5,1га з кадастровим номером НОМЕР_1.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконними та скасовано розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області № 266-р від 24 травня 2012 року зі змінами, внесеними розпорядженням № 158-р від 2 липня 2015 року «Про затвердження Технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) переданої громадянину України, голові ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_1, в оренду». Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 22188003 від 1 вересня 2017 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 5,1га з кадастровим номером НОМЕР_1. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції щодо строку позовної давності; наявності підстав для представництва прокурором інтересів Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у суді та доведеності порушення прав держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області; а також порушення процедури зміни цільового призначення земельної ділянки, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Первомайської РДА від 29 листопада 2002 року №334-р затверджений проект відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 площею 13,63 га пасовища строком 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу в межах території Синюхинобрідської сільської ради, та вирішено передати вказану земельну ділянку ОСОБА_2 в оренду.

30 жовтня 2003 року між ОСОБА_2 та Первомайською РДА укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки з метою ведення товарного сільськогосподарського виробництва без зміни цільового призначення строком на 10 років, який був посвідчений приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Ткаченко Н.В., за реєстровим № 180, та зареєстрований у Книзі 4 записів державної реєстрації договорів оренди землі по Синюхинобрідській сільській раді у 2003 році.

26 червня 2007 року до вказаного договору оренди внесені зміни щодо строку та узгоджено, що земельна ділянка надається ОСОБА_2 строком на 25 років.

27 серпня 2007 року зареєстроване як юридична особа фермерське господарство «Лозінське поле», учасниками якого є ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6

Розпорядженням Первомайської РДА від 12 серпня 2010 року № 250-р голові ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_1 та членам фермерського господарства ОСОБА_3, ОСОБА_2 наданий дозвіл на приватизацію земельної ділянки на праві спільної сумісної власності для ведення фермерського господарства в межах території Синюхинобрідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Пунктом 3 даного розпорядження ОСОБА_1 наданий дозвіл на замовлення в землевпорядній організації виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки на земельну ділянку, яка залишилась після приватизації земель, що перебувають в оренді члена ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_2

Розпорядженням Первомайської РДА від 15 травня 2012 року № 231-р затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності на земельну ділянку громадянам України голові ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_1 та членам ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_3, ОСОБА_2 загальною площею 8,5296 га для ведення фермерського господарства в межах території Синюхинобрідської сільською ради (п.1) та зазначена земельна ділянка передана безоплатно у власність вказаних осіб для ведення фермерського господарства (п.2) .

24 січня 2015 року видане свідоцтво про право спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 8,5296 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства та право власності зареєстроване за співвласниками.

Розпорядженням Первомайської РДА від 24 травня 2012 року № 266-р затверджена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), переданої громадянину України голові ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_1 в оренду загальною площею 5,1000 га для ведення фермерського господарства в межах території Синюхинобрідської сільською ради (п.1) та зазначена земельна ділянка передана безоплатно у власність голові фермерського господарства «Лозінське поле» ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства (п.2).

Розпорядженням Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 2 липня 2015 року №158-р за клопотанням голови ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_1 через технічну помилку до п.2 розпорядження від 24 травня 2012 року №266-р внесені зміни та п.2 викладений в наступній редакції «Передати земельну ділянку загальною площею 5,1000га пасовища (кадастровий номер НОМЕР_1) в оренду голові ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства в межах території Синюхинобрідської сільської ради терміном на 49 років».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна 1 вересня 2017 року проведена реєстрація права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 5,1 га з кадастровим номером НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення фермерського господарства на підставі витягу із розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області № 266-р.

Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України встановлено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, крім іншого, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах.

Відповідно до ч. 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

З огляду на викладене, ОСОБА_1, отримавши у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 8,5296 га на підставі розпорядження Первомайської райдержадміністрації №231-р від 15 травня 2012 року, не мав права на повторне безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства, внаслідок чого розпорядження Первомайської райдержадміністрації № 266-р від 24 травня 2012 року є незаконним, оскільки суперечить нормам земельного законодавства.

Відповідно до положень ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Водночас, відповідно до інформацій відділу Держгеокадастру у Первомайському районі від 11 січня 2017 року та Первомайської райдержадміністрації від 10 жовтня 2017 договір оренди землі, укладений з ОСОБА_2 30 жовтня 2003 року, не припинявся та на даний час є діючим.

ОСОБА_2 у податкових деклараціях з плати за землю за 2015-2016 роки відображено земельну ділянку площею 13,63 га, яка використовується на підставі договору оренди №180 від 30 жовтня 2003 року. Крім того, згідно інформації Южноукраїнської ОДШ ТУ ДФС у Миколаївській області від 19 травня 2017 ОСОБА_2 протягом 2015-2017 років проводилась сплата орендної плати за використання орендованої земельної ділянки.

Отже, орендні правовідносини між Первомайською РДА та ОСОБА_2 не припинили свого існування.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірними розпорядженнями райдержадміністрації частину земельної ділянки, яка надана в оренду ОСОБА_2, передано ОСОБА_1, що є грубим порушенням вимог земельного законодавства, відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України.

При цьому суд першої інстанції вірно виходив з безпідставно доводів Первомайської РДА стосовно того, що договір оренди землі від 30 жовтня 2003 року припинив свою дію, оскільки орендар ОСОБА_2 набула орендовану земельну ділянку у власність.

Так, дійсно частиною 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі припиняється в разі поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря.

Пунктом 7.2 Договору оренди від 30 жовтня 2003 року передбачено, що підставою для припинення договору є придбання орендарем земельної ділянки у власність.

Разом з тим, ОСОБА_2 отримала у жовтні 2003 року в оренду земельну ділянку площею 13,63 га строком на 25 років з урахуванням внесених змін до договору оренди. У 2012 році частина зазначеної земельної ділянки площею 8,5296 га передана у спільну сумісну власність ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Отже, ОСОБА_2 стала співвласником лише частини земельної ділянки, яка була передана їй в оренду.

Крім того, відповідно до п. 4.1 Договору оренди від 30 жовтня 2003 року у разі припинення договору орендар зобов'язаний повернути орендарю за актом прийому-передачі земельну ділянку. Договір втрачає чинність у разі його припинення (п. 7.1). Акт прийому-передачі земельної ділянки щодо повернення земельної ділянки орендарю суду не наданий.

До того ж, з копії листів Первомайської РДА від 10 жовтня 2017 року № 1602-01.02-07 та 5 січня 2018 року № 6-01.02-07 (а.с. 18, 16) вбачається, що процедура припинення дії договору оренди земельної ділянки площею 13,63 га, укладеного з ОСОБА_7 не проводилась, в період з 2010 року по теперішній час ОСОБА_8 не зверталась із заявою про припинення дії договору оренди земельної ділянки площею 13,63 га в межах Синюхинобрідської сільської ради, частина земельної ділянки площею 5,1 га із загальної площі 13,63 га після передачі земель площею 8,5296 га у спільну сумісну власність державі не поверталась.

Відповідно до листа відділу у Первомайському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 11 жовтня 2017 року у відділі відсутня інформація щодо припинення договору оренди земельної ділянки площею 13,63 га в межах території Синюхинобрідської сільської ради, укладеного між Первомайською РДА та ОСОБА_2 (а.с. 52).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що договір оренди земельної ділянки, укладений 30 жовтня 2003 року між Первомайською РДА та ОСОБА_2 не можна вважати припиненим на підставі ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», оскільки не відбулось поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря в повному обсязі.

Крім того, при затверджені технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 5,1 га для ведення фермерського господарства порушено визначену статтями 20, 21 ЗК України процедуру зміни цільового призначення землі, оскільки відповідний проект землеустрою розроблено не було, хоча мала місце зміна цільового призначення земельної ділянки з товарного сільськогосподарського виробництва на земельну ділянку для ведення фермерського господарства.

Так, одним із основних принципів Земельний кодекс України визначає принцип раціонального використання та охорони земель. Відтворюючи дієвість цього принципу, ЗК України поділяє земельний фонд України, який складають усі землі країни в межах її території, за особливим правовим режимом та основним цільовим призначенням на категорії.

Стаття 19 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) закріплює такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.

Землями сільськогосподарського призначення згідно з частиною першою статті 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

У свою чергу відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 23 липня 2010 року № 548, землі для ведення сільськогосподарського виробництва (код 01.01) та землі для ведення фермерського господарства (код 01.02) відносяться до однієї категорії: землі сільськогосподарського виробництва, однак цільове призначення зазначених земель є різним.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою», введена графа «цільове призначення». Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений.

Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель суд вважає, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.

ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватися виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 5 березня 2013 року у справі № 21-417а12, у постанові Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15 та постанові Верховного Суду від 8 травня 2018 року у справі № 521/4789/17.

За таких обставин доводи апелянта стосовно того, що діюче земельне законодавство не виключає можливості використання земель товарного сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства або навпаки без зміни цільового призначення земельної ділянки, суперечить положенням ст. ст. 20, 21 ЗК України.

Відповідно до копії договору оренди від 30 жовтня 2003 року ОСОБА_2 отримала в оренду земельну ділянку площею 13,63 га пасовища для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу.

Згідно розпорядження Первомайської РДА від 24 травня 2012 року №266-р затверджена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), переданої ОСОБА_1 в оренду, загальною площею 5,1 га для ведення фермерського господарства.

Проект відведення земельної ділянки не складався, отже зміна цільового призначення землі в межах однієї категорії відбулась в порушенням зазначених вище вимог законодавства.

Статтями 31, 32, 116 ЗК України визначено, що громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Втім, ОСОБА_1 достовірно знаючи про розпорядження Первомайської РДА № 158-р від 2 липня 2015 року звернувся до виконавчого комітету Первомайської міської ради та 1 вересня 2017 року була здійснена реєстрація права власності за ним на підставі розпорядження №266-р від 24 травня 2012 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що розпорядження Первомайської РДА № 266-р від 24 травня 2012 року, із змінами, внесеними розпорядженням № 158-р від 2 липня 2015 року, прийняті всупереч вимогам земельного законодавства та підлягають скасуванню.

Таким чином підлягає скасуванню й запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 22188003 від 1 вересня 2017 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 5,1 га з кадастровим номером НОМЕР_1 за ОСОБА_1 який здійснений за його заявою на підставі розпорядження № 266-р від 24 травня 2012 року.

Колегія суддів не може погодитись з доводами ОСОБА_1 про невірне вирішення судом першої інстанції заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Так, ст. 256, 261 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Законодавець пов'язує початок перебігу строку позовної давності саме з обізнаністю позивача (або можливістю бути обізнаним) про порушення його права чи про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом першої інстанції, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області дізналося про факт порушення його прав лише 10 січня 2017 року під час проведення засідання комісії з визначення збитків власникам землі та землекористувачам.

Щодо наявність у ГУ Держгеокадастру у Миколаївської області об'єктивної можливості довідатись про порушене право з моменту прийняття оскаржуваного розпорядження, то такі твердження не заслуговують на увагу.

Так, на момент прийняття розпорядження Первомайської районної державної адміністрації № 266-р від 24 травня 2012 року повноваження із передачі земель державної власності для сільськогосподарського використання у власність та користування були надані районним державним адміністраціям (ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження ).

Порядок надання станом на травень 2012 року земель державної власності визначено ст. 123 ЗК України в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного розпорядження.

Зокрема, після прийняття відповідним органом державної влади рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зацікавленій особі необхідно було подати розроблений проект на погодження до Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою, після прийняття якою позитивного висновку такий проект підлягав затвердженню.

Водночас, такі норми стосувались виключно проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Спірне розпорядження прийнято на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), переданої голові ФГ «Лозінське поле» ОСОБА_1 в оренду для ведення фермерського господарства, яка не підлягала погодженню ні відповідними підрозділами Державного агентства земельних ресурсів, ні Комісією з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (ст. ст. 186, 186-1 ЗК України).

Спірне розпорядження прийнято на підставі землевпорядної документації щодо передачі земельної ділянки площею 5,1 га ОСОБА_1 в оренду.

Порушення законодавства при прийнятті розпорядження Первомайської райдержадміністрації №66-р від 24 травня 2012 року мало місце саме у наданні відповідачу землі безоплатно у власність, що є порушенням вимог ст. ст. 116, 121 ЗК України.

Тому, навіть за умови погодження вищевказаної технічної документації, ГУ Держкомзему у області, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у області, не могло довідатись про наявні порушення при прийнятті розпорядження райдержадміністрації, оскільки вони не вбачалось зі змісту технічної документації.

Факт обізнаності позивачем з 2011 року про формування земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 жодним чином не доводить наявності у нього можливості довідатись про порушення законодавства при прийнятті спірного розпорядження, оскільки така земельна ділянка була сформована 25 березня 2011 року на підставі технічної документації, яка не містить даних про фактичне порушення земельного законодавства.

Враховуючи особливості діяльності державних органів, визначене ст. 19 Конституції України ґрунтування дій таких органів виключно на підставі законів, перебіг позовної давності для них має бути пов'язаний не тільки з потенційною можливістю дізнатись про порушення, але й із законодавчим фактором наявності повноважень на реалізацію такої можливості, який у даному випадку є «суб'єктивним».

Виконуючи свої повноваження ГУ Держкомзему у області, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у області, не мало суб'єктивної можливості довідатись про порушення своїх прав та інтересів з наведених вище підстав, а іншого механізму законодавцем визначено не було.

Реальну можливість довідатись про порушене право, а отже захистити його, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області отримало тільки 10 січня 2017 року.

Крім того, порушення земельного законодавства з боку Первомайської райдержадміністрації та ОСОБА_1 мало триваючий характер, оскільки розпочалось моментом прийняття спірного розпорядження - акту індивідуальної дії (25 травня 2012 року ) та завершилось моментом проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 5,1 га за ОСОБА_1, яка відбулась 6 вересня 2017 року, тобто фактичною реалізацією акту індивідуальної дії.

Враховуючи викладене, а також те, що керівником Первомайської місцевої прокуратури позов до суду подано 2 лютого 2018, строк позовної давності не пропущено.

Щодо тверджень апелянта про факт обізнаності прокурором про порушення законодавства при прийнятті спірного розпорядження з 29 березня 2012 року, то колегія суддів вважає такі твердження недоведеними.

Так, прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, в тому числі прокурором, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа (а не прокурор) довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, початок перебігу строку позовної давності у цій справі слід обраховувати не з моменту, коли було прийнято оспорюване розпорядження, та не з моменту, коли про факт його прийняття дізнався прокурор, а з моменту, коли саме позивач - ГУ Держгеокадастру у області - дізнався про порушення своїх прав та суперечність розпорядження, що оскаржується, вимогам закону.

Крім того, посилання ОСОБА_1 на лист Первомайської райдержадміністрації № 1117-01.02-07 від 7 червня 2018 року, у якому йдеться про направлення до Первомайської міжрайонної прокуратури копій розпоряджень за 2012 рік, жодним чином не доводить обізнаності прокурора про факт порушень закону при прийнятті спірного розпорядження, оскільки не містять детальної інформації про те, які саме розпорядження були направлені на адресу прокуратури.

Отже, відповідачами не надано належних і допустимих доказів, що у наданих до прокуратури матеріалах була копія оспорюваного рішення, а тому відсутні підстави для застосування ст. ст. 257, ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Оцінка доводам відповідача стосовно відсутності у керівника Первомайської місцевої прокуратури повноважень на звернення до суду із вказаним позовом викладена в ухвалі Миколаївського апеляційного суду від 4 квітня 2019 року при розгляді клопотання представника відповідача ОСОБА_9 про залишення без розгляду позову прокурора по цій справі.

Доводи відповідача про відсутність факту порушення інтересів держави у особі ГУ Держгеокадастру у Миколаївської області внаслідок прийняття оскаржуваного розпорядження, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 1311 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено також ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України.

Згідно з статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини 4 статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Рішенням Конституційного суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 визначено, що під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, по «інтереси держави» с оціночним поняттям, у зв'язку із чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову та зазначає, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.

Згідно ст. 14 Конституції України та ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що, перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

З контексту викладеного вище рішення Конституційного суду України, враховуючи положення чинного законодавства, вбачається, що прокурором прояв порушення інтересів держави визначається самостійно з урахуванням суспільного інтересу. Держава зацікавлена у дотриманні процедур реалізації прав на землю, так само як і у дотриманні норм чинного земельного законодавства. Додержання вимог закону не може не являти суспільного інтересу, оскільки є проявом управлінської функції держави та спрямоване па забезпечення єдиного підходу до врегулювання тих чи інших правовідносин, впровадження системності та прозорості при реалізації прав громадянами і юридичними особами, принципу конституційної рівності суб'єктів цивільних правовідносин.

У той же час, безпідставне безоплатне отримання земель у власність не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права у країні.

Отже, правовідносини щодо використання земель становлять суспільний інтерес, а незаконність при їх використанні такому суспільному інтересу не відповідає.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Внаслідок прийняття незаконного розпорядження Первомайською райдержадміністрацією ОСОБА_1 незаконно набув право власності на спірну земельну ділянку, у зв'язку із чим така земля вибула із державної власності, що порушує інтереси держави у особі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області і, як наслідок, позбавляє його можливості розпоряджатись спірною землею, отримувати від неї дохід у вигляді орендної плати, що призводить до втрат бюджету.

Отже, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, що і є підставок вважати право держави порушеним.

За змістом п. п. 4, 6 рішення Конституційного суду України від 8 квітня 1999 року №3-рп/99 інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.

Під час здійснення представництва інтересів держави в суді прокурор, реалізуючи повноваження щодо захисту інтересів держави, вчиняє в суді процесуальні дії, які включають звернення прокурора з позовною заявою.

Факт заперечення позивачем порушень законодавства при прийнятті спірного розпорядження не позбавляє прокурора права на звернення до суду з позовом на захист інтересів держави та не свідчить про відсутність порушень інтересів держави, оскільки держава є специфічним суб'єктом і її інтереси не обмежені волевиявленням державних органів.

Утім, саме представництво прокурором інтересів держави від імені державного органу вже вказує на недогляд з боку такого органу, не дотримання ним порядку захисту інтересів держави, а тому прокурор не обмежений думкою позивача.

Безпідставними є твердження апелянта про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки відповідачами у спорах про визнання права власності та скасування права власності (в тому числі шляхом скасування державної реєстрації) є особи, які на момент розгляду такого спору є власниками спірного майна.

Отже, ОСОБА_1 є належним відповідачем у справі як з підстав неправомірності набуття прав на землю, так і у зв'язку із самим фактом існування зареєстрованого права власності на таке нерухоме майно.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 9 квітня 2019 року