Справа №461/7783/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Іваника Р.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,

встановив:

позивачзвернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 254586,26 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в серпні місяці 2011 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_5 кошти в сумі 10000 євро для ведення спільних справ в кафе «ОСОБА_1 Вю», яке знаходилось у власності відповідача. Стверджує, що відповідач, отримавши вказані грошові кошти взяв на себе зобовязання залучити позивача до кола учасників товариства та розподілити отриманий прибуток з розрахунку 30% для ОСОБА_2 Вважає, що вказані обставини засвідчені розпискою, складеною відповідачем. Відповідач отримав вказані кошти, однак свої зобовязання не виконав. Позивача не було залучено до кола учасників товариства, прибуток не розподілений, грошові кошти не повернуті. Окрім того, вважає, що відповідач заборгував позивачу 875,34 грн. процентів за користування коштами.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 13.07.2015 року відкрито провадження у справі.

Заочним рішенням від 02.11.2015 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 254586,26 грн.

23.11.2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 04.12.2018 року заочне рішення Галицького районного суду м.Львова від 02.11.2015 року скасовано.

17.12.2018 року ОСОБА_5 подано відзив на позовну заяву. Зокрема відповідач зазначає, що з 1998 року по 2014 рік він був директором виробничо-комерційного приватного підприємства «Трастком», яке орендувало приміщення по вул. Грушевського, 9 у м.Львові, де під вивіскою «ОСОБА_1 Вю» надавало послуги громадського харчування, продаж алкогольних та тютюнових виробів. Приблизно на початку серпня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_5 з пропозицією взяти спільну участь в роботі кафе «ОСОБА_1 Вю» та інвестувати в нього свої власні вільні кошти. Позивач надав на обладнання, ремонт приміщення та найм працівників 10000 євро. При цьому ОСОБА_2 відмовився від створення юридичної особи та участі у ній. На початку літа 2014 року кафе разом із ростом орендної плати та ростом конкуренції стояло на порозі прийняття рішення про припинення своєї роботи. Вважає, що відповідач не є позичальником вищевказаних грошових коштів. Зазначив. що під час надання такої розписки діяв як директор ВКПП «Трастком», а не як фізична особа. Просить у задоволенні позову відмовити.

27.12.2018 року представником позивача подано відповідь на відзив. Зокрема зазначено, що вказану розписку не можна вважати укладеними договором про залучення інвестицій. Стверджує, що жодного інвестиційного проекту з відповідачем у належній формі не складалось і не представлялось позивачу. Просить позов задоволити.

Окрім того, 27.12.2018 року представником позивача подано заяву про уточнення підстав позову, з посиланням на положення ст.ст.1212, 638, 524 та 533 ЦК України.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили такі задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов, просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Також у судовому засіданні відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 у якості інвестиції 10000 євро для подальшого ведення сумісного бізнесу у кафе «ОСОБА_1 Вю» та сумісного отримання прибутку. Доля ОСОБА_2 складає 30% від прибутку. Строк інвестиції не менше 2 років, по минуванню яких кожен з партнерів може або пролонгувати контракт, або вийти, або пролонгувати його за згодою двох сторін. Вказані обставини підтверджуються наявною у матеріалах справи копією розписки (а.с.7).

27.07.2012 року позивачем надіслано до відповідача вимогу про сплату боргу в розмірі 10000 євро.

Також встановлено, що згідно наказу ВКПП «Трастком» від 10.09.2004 року «Про початок діяльності кафе» розпочато роботу кафе «ОСОБА_1 Вю» в орендованому приміщенні за адресою: м.Львів, вул. Грушевського, 9.

Директором вказаного ВКПП «Трастком» призначено ОСОБА_5 з окладом згідно штатного розпису, що підтверджується наказом ВКПП «Трастком» від 05.07.2006 року «Про призначення директора підприємства».

Наказом ВКПП «Трастком» від 15.08.2010 року «Про погодження плану розвитку (реконструкції) приміщення кафе «Дежа-Вю», залучення інвестицій та майна на праві оперативного управління» наказано директору ОСОБА_5 приступити до реалізації узгодженого плану реконструкції приміщення вказаного кафе, а саме обладнати таке кухнею, вентиляційними каналами, безперебійним електроживленням, придбати технічне та професійне кухонне обладнання, меблі, посуд та інше за кошти від грошового внеску ОСОБА_2 в розмірі 10000 євро.

Згідно наказу ВКПП «Трастком» від 20.08.2010 року «Про зарахування вкладу та розподіл прибутку» на виконання договору про спільну діяльність, укладеного між ОСОБА_2 та ВКПП «Трастком» в особі ОСОБА_5 головному бухгалтеру доручено вважати кошти в сумі 10000 євро внесені ОСОБА_2 вкладом у кафе «ОСОБА_1 Вю». Спрямовано вказаний вклад на переобладнання та реконструкцію (ремонтні роботи) кухні в кафе «ОСОБА_1 Вю», тощо.

Наказом ВКПП «Трастком» від 28.10.2013 року «Про припинення діяльності кафе та звільнення працівників» головному бухгалтеру наказано, зокрема припинити господарську діяльність кафе «Дежавю» у вищевказаному орендованому приміщенні.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 суду пояснила, що є засновником ВКПП «Трастком». Зазначила, що знайома з позивачем і працювала з відповідачем. ОСОБА_5 звернувся до неї і сказав, що ОСОБА_7 хоче інвестувати кошти у те, щоб завести кухню в закладі. В кавярні ОСОБА_7 і ОСОБА_5 передали кошти один одному. Ініціатором передачі таких коштів був ОСОБА_8 Також пояснила, що вона пропонувала ОСОБА_2 включити його в коло співвласників, однак останній відмовився. Вказані кошти були інвестовані в заклад. ОСОБА_5 співвласником ВКПП «Трастком» не був, а лише виконував функції директора (адміністратора).

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 суду пояснив, що ініціатором передачі коштів був ОСОБА_2 Після двох років позивачу також пропонували стати власником, але він відмовився. Документи на закупівлю обладнання в нього відсутні, оскільки вони зберігались в папці, яку забрав ОСОБА_2 Ініціатором написання розписки був ОСОБА_5 ОСОБА_2 на цьому не наполягав. Додатково зазначив, що 3000 євро ОСОБА_2 отримав за продаж частини обладнання після закриття закладу. Покупець передав ці кошти ОСОБА_2 в його присутності.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим до виконання сторонами.

Проаналізувавши вказані норми права, суд зазначає, що у вказаній розписці ОСОБА_5 не вказано про те, що він зобовязується повернути ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 10000 євро. Натомість зазначається про отримання грошових коштів у якості інвестицій, зокрема проведення ремонту у приміщенні кафе «ОСОБА_1 Вю», закупівлі кухні та іншого обладнання.

Окрім того, у вказаній розписці йде мова про ведення сумісної господарської діяльності з отриманням позивачем долі прибутку.

Суд звертає увагу також на те, що у наданій суду розпизці не визначено строк повернення відповідачем вказаних грошових коштів, не визначено момент, в який такі підлягають поверненню та не зазначено дату складання такої.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що вказана розписка ОСОБА_5 не є договором позики в розумінні статті 1046 ЦК України, ОСОБА_5 діяв в якості директора та в інтересах ВКПП «Трастком», вказані грошові кошти були отриманні останнім у якості інвестиції у діяльність вказаного підприємства, а саме кафе «ОСОБА_1 Вю», з метою ведення сумісної підприємницької діяльності, та були згідно вищевказаних наказів підприємства інвестовані у діяльність кафе, відповідно до розписки ОСОБА_2 повинен був отримувати прибуток від діяльності кафе. Таким чином, посилання позивача на положення ст.1212 ЦК України є необґрунтованими, а доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Відтак, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволенню не підлягає.

Що ж стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що датою коли позивач довідався про свої порушені права є 27.07.2012 року, а саме дата направлення вимоги відповідачу про сплату боргу.

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом 09.07.2015 року, тобто в межах трьохрічного строку позовної давності.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_2 не пропущено строк позовної давності для звернення до суду, а тому заява відповідача про застування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Крім цього, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплачений судовий збір необхідно залишити за позивачем, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23 липня 2015 року, якою накладено арешт на квартиру №2 на вул. Шептицьких, 13 у м. Львові, яка належить ОСОБА_5.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.

Повний текст рішення складено 05 квітня 2019 року.