Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 570/2219/17

провадження № 61-29209св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року у складі судді Гладишева Х. В. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 29 березня 2018 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі кредитного договору б/н від 12 квітня 2011 року ОСОБА_4 було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_4 не виконувала належним чином зобов'язання по договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого станом на 18 квітня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 41 689,11 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 16 756,69 грн, заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом - 4 316,11 грн; заборгованості по пені - 18 154,92 грн, а також штрафів: 500 грн (фіксована частина) та 1 961,39 грн (процентна складова).

Оскільки в добровільному порядку відповідач борг не сплачує, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь вказану суму заборгованості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що грошові кошти, які позивач просив стягнути з відповідача, були викрадені з її карткового рахунку, що виключає порушення нею зобов'язань за кредитним договором та відповідну відповідальність за це порушення. Позивач не надав доказів того, що відповідач своїми діями сприяла втраті або незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 29 березня 2018 рокувідхилено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована відсутністю доказів того, що відповідач своїми діями сприяла втраті або незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Кредитна заборгованість нарахована банком саме на ту суму, яка була викрадена з карткового рахунку позивача. У відповідача була відсутня воля на перерахунок коштів з її рахунку, банк не заперечував факт її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки судами не встановлені безспірні обставини, які доводять, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому висновок про її вину як підставу цивільно-правової відповідальності - безпідставний. Відповідач визнала той факт, що розголосила телефоном невідомій особі персональні дані, а із заявою про блокування картки звернулась через декілька днів після спірної транзакції.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року провадження за вказаною касаційною скаргою передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою суду від 21 березня 2019 року вказану справупризначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі кредитного договору б/н від 12 квітня 2011 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На виконання вказаного договору банком відкрито кредитний рахунок, оформлено і видано відповідачці платіжну картку та ПІН-код до неї.

Як вбачається із виписки по рахунку ОСОБА_4 24 та 25 березня 2016 року відбулося зняття коштів з рахунку на загальну суму 14 596,06 грн. Зняття вказаних коштів відбулося в банкоматах м. Вінниці, без картки.

28 березня 2018 року за фактом виявлення несанкціонованого зняття коштів з кратки ОСОБА_4 звернулася до Рівненського відділу поліції Головного управління національної поліції в Рівненській області із заявою про заволодіння невідомими особами її грошовими коштами в сумі 14 590 грн.

28 березня 2016 року за повідомленням ОСОБА_4 її кредитна картка була заблокована.

ПАТ КБ «ПриватБанк» на звернення ОСОБА_4 про повернення незаконно знятих з її картки коштів у листі від 29 листопада 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20171011/9207 повідомило, що оскільки кошти було знято за допомогою правильно введеного ПІН-коду картки, банк не несе відповідальність за такі операції.

ОСОБА_4 не виконувала належним чином зобов'язання по договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого станом на 18 квітня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 41 689,11 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 16 756,69 грн, заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом - 4 316,11 грн; заборгованості по пені - 18 154,92 грн, а також штрафів: 500 грн (фіксована частина) та 1 961,39 грн (процентна складова).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають з таких підстав.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року в справі № 6-71цс15.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що позивачем в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 24 та 25 березня 2016 року щодо перерахування з її карткового рахунку грошових коштів у загальному розмірі 14 590,32 грн, що є підставою для притягнення саме її до цивільно-правової відповідальності.При цьому судами підставно узято до уваги, що грошові кошти були зняті без використання картки у м. Вінниці, тоді як ОСОБА_4 в цей час перебувала на своєму робочому місці та виконувала обов'язки прибиральника в іншому населеному пункті - с. Обарів Рівненського району Рівненської області (а.с. 50, 51) та після виявлення факту зникнення коштів звернулась до правоохоронних органів та банку з метою блокування картки. Грошові кошти, які позивач просив стягнути з відповідача, були викрадені з її карткового рахунку, що виключає порушення нею зобов'язань за кредитним договором та відповідну відповідальність за це порушення.

При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Разом із тим матеріали справи не місять даних про те, що банк, вказуючи в апеляційній скарзі на недослідження судом матеріалів кримінального провадження з метою з'ясування факту повідомлення відповідачем стороннім особам відомостей, які б сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, не звертався з відповідним клопотанням до суду про витребування цих матеріалів, доказів на підтвердження вказаного в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не надав.

За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що відповідач розголосила телефоном невідомій особі вказані персональні дані не підтверджені документально, а отже - необґрунтовані та не можуть бути прийняті до уваги судом.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 29 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта