Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 336/5954/17

провадження № 61-777св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

при секретарі судового засідання - Романенко О. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача -ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача -ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, у складі судді Дацюк О. І., від 19 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,

від 04 грудня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про зобов'язання не перешкоджати у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способів участі батька у вихованні дитини, зобов'язання надавати інформацію.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 вересня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2015 року у справі

№ 638/20467/14-ц шлюб між ними було розірвано, після чого

ОСОБА_4 переїхала на постійне місце проживання до м. Запоріжжя разом із сином. Зазначав, що після розлучення у сторін виникли непорозуміння щодо участі батька у виховані сина, його відвідування, відповідач почала створювати йому перешкоди у спілкуванні з сином.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд зобов'язати ОСОБА_4 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_6, встановити наступний режим особистого спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_6: за місцем проживання дитини у м. Запоріжжя кожен другий календарний тиждень місяця тривалістю 2 календарних дні

з 10:00 години ранку суботи до 18.00 години вечора неділі, з обов'язком позивача забрати сина від відповідача не пізніше 10.00 години суботи та повернути відповідачу за місцем їх проживання за адресою: АДРЕСА_3; за місцем постійного проживання батька

ОСОБА_2 у АДРЕСА_1, кожен четвертий календарний тиждень вересня тривалістю два календарних дні

з 10:00 години ранку суботи до 18.00 години вечора неділі, кожен перший календарний тиждень квітня тривалістю два календарних дні з 10:00 години ранку суботи до 18:00 години вечора неділі; встановити час для спільного відпочинку за адресою: АДРЕСА_2, з 01 червня по 30 червня кожного року; зобов'язати ОСОБА_4 не обмежувати позивачу спілкування із ОСОБА_6 особисто засобами телефонного, поштового, електронного, відеозв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування, щоденно з 09:00 години до 21:00 години; зобов'язати ОСОБА_4 за два дні до дня зустрічі позивача із сином за допомогою телефонного, поштового, електронного зв'язку надати позивачеві точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання змін повідомити позивачеві на наступний день після настання таких обставин.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня

2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1. Визначено час спілкування та способи виховання неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановивши для ОСОБА_2: періодичні побачення з неповнолітнім ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, кожну другу суботу кожного місяця з 10:00 години до 18:00 години та кожен четвертий тиждень кожного місяця в період часу з 10:00 години суботи до 15:00 години неділі у м. Запоріжжя з правом відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень без присутності ОСОБА_4; час для спільного відпочинку ОСОБА_2 з неповнолітнім

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме протягом тридцяти календарних днів поспіль влітку кожного року у м. Харків за попереднім погодженням з ОСОБА_4 без її присутності. Зобов'язано ОСОБА_4 не обмежувати ОСОБА_2 можливість спілкування з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інші дні з 09:00 години до 21:00 години засобами телефонного, поштового, електронного, аудіо чи відеозв'язку. Зобов'язано ОСОБА_4 сповіщати ОСОБА_2 будь-якими засобами зв'язку про місце перебування ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, не пізніше ніж за два дні до дня побачення. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження створення йому відповідачем перешкод у спілкуванні з сином та його вихованні. При визначенні графіку побачень та спільного відпочинку позивача із сином суд врахував, що позивач постійно проживає у м. Харкові, вік дитини, психологічний зв'язок батька з сином. Ураховуючи складні стосунки між сторонами спору, суд вважав недоцільним визначати обов'язковою присутність відповідача при зустрічах позивача із сином, оскільки ОСОБА_6 досяг віку, коли він може тимчасово перебувати за відсутності матері, а конфлікти між сторонами, на переконання суду, не сприятимуть психологічному комфорту дитини та можуть привести до негативних наслідків для ОСОБА_6 Також суд вважав справедливим та доцільним зобов'язати ОСОБА_4 заздалегідь перед запланованим часом побачення ОСОБА_2 із ОСОБА_6 повідомляти позивача про місце перебування

ОСОБА_6, адже з урахуванням проживання ОСОБА_2 у іншому місті ця необхідність обумовлюється потребою останнього спланувати поїздку до м. Запоріжжя. Суд визначив і час для спільного відпочинку ОСОБА_2 з сином влітку протягом тридцяти календарних днів поспіль з можливістю виїзду до м. Харкова, оскільки зазначене відповідатиме не лише принципу рівності батьків у спілкуванні з дитиною, а і інтересам самого ОСОБА_6, адже умови для його тимчасового проживання у батька є прийнятними, а відвідування нового міста сприятиме розширенню кругозору дитини, отриманню нових навичок та досвіду, а також відновленню його зв'язку з бабусею та дідусем.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що при вирішенні спору суд першої інстанції виходив насамперед з найкращих інтересів дитини та принципів рівності прав батьків щодо участі у вихованні дитини, а також забезпечення вільного та безперешкодного спілкування батьків з дитиною. Суд апеляційної інстанції встановив у матеріалах справи відсутність доказів на підтвердження зловживання позивачем алкогольними напоями або наркотичними засобами, а також інших причин щодо обмеження позивача у спілкуванні з неповнолітнім сином. Апеляційний суд подився з встановленим районним судом графіком побачень та відпочинку батька з сином, зазначивши, що дитина досягла віку, який їй дозволяє бути з батьком у відсутність будь-кого з родичів. Обставини, які б вказували на негативний вплив батька на свою рідну дитину судом не встановлені. Переживання матері за сина під час відвідування ним місця проживання батька носять емоційний характер, ґрунтуються на складних відносинах з колишнім чоловіком та на намаганні створити комфорт у своїй новій сім'ї.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що оскаржені судові рішення не ґрунтуються на інтересах дитини, оскільки визначивши позивачу періодичні побачення з сином кожну другу суботу місяця з 10:00 години до 18:00 години з правом відвідування культурних та розважальних закладів, суди не врахували, що таке тривале побачення з батьком не дасть можливості дитині відпочити, підготуватись до школи, порушить її звичний розпорядок дня (денний сон). Суди не звернули увагу на тривалість побачень, чим позбавили дитину можливості у майбутньому відвідувати спортивні, наукові, розвиваючі секції. Суди безпідставно не взяли до уваги графік спілкування з дитиною, визначений органом опіки та піклування, не звернули увагу на те, що у позивача немає місця проживання у

м. Запоріжжі, не зазначили, які саме культурні та розважальні заклади має право відвідувати позивач разом із дитиною з урахуванням нічного часу, який також визначений як час побачень. Отже, судами порушено право дитини на відпочинок. Суди не встановили місце проживання позивача у

м. Харкові, дане місце не було обстежено органами опіки та піклування. Суд першої інстанції не дослідив стан здоров'я дитини, не надав оцінку емоційному стану дитини відповідно до висновку психолога ОСОБА_7 від 07 травня 2018 року № 49.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. На думку позивача, доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки відповідач не надала належні та допустимі докази на спростування висновків судів попередніх інстанцій.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

08 лютого 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у судовому засіданні з викликом учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 вересня 2009 рок ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (т. 1, а. с. 7, 87), під час якого 10 березня 2012 року у них народився син ОСОБА_6

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2015 року у справі № 638/20467/14-ц шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а. с. 8). Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 залишився проживати з матір'ю.

22 листопада 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_9 уклали шлюб та відповідач змінила прізвище на ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 85).

Відповідно до акту обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_6 разом із матір'ю, проведеного спеціалістами у справах дітей, встановлено, що вони мешкають у будинку АДРЕСА_3. Крім ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у будинку мешкають ОСОБА_9, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. Умови для проживання усієї родини належні, малолітні діти, зокрема ОСОБА_6, забезпечені усім необхідним (т. 1, а. с. 98).

ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає у АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають, крім ОСОБА_2, ОСОБА_12 й ОСОБА_13 - батьки позивача. Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 у зазначеній квартирі виділено окрему кімнату для малолітнього ОСОБА_6, яка облаштована усім необхідним для проживання дитини (т. 1, а. с. 138, 139).

Відповідно до копій квитанцій ОСОБА_2 у 2015-2017 роках придбавав дитячий одяг, взуття, іграшки, тощо (т. 1 а. с. 35-45). Відповідач

підтвердила отримання деяких із придбаних речей малолітнім

ОСОБА_6 від свого батька. Відповідно до квитанцій від 20 березня 2018 року ОСОБА_2 перераховував на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 12 тис. грн, 640 грн та 12 тис. грн, отримання яких підтверджено ОСОБА_4 у судовому засіданні (т. 1, а. с. 161, т. 2,

а. с. 15).

З переписки, яка досліджувалась судом за згодою ОСОБА_2 та ОСОБА_9, які були авторами повідомлень, вбачається, що у вересні, жовтні та листопаді 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 узгоджувались час спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_6, а також і час відвідування ОСОБА_2 сина у м. Запоріжжя. У грудні 2017 року ОСОБА_9 не погодився на прохання ОСОБА_2 щодо надання можливості поспілкуватись з сином ОСОБА_6, а запропонував зустрітись у суді, який має вирішити коли та як ОСОБА_2 має зустрічатись із ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 99-102, 140).

У березні 2018 року ОСОБА_2 направляв ОСОБА_4 лист з пропозицією мирного вирішення питання про участь позивача у вихованні сина, отримання якого ОСОБА_4 підтвердила, але відповіді на цей лист вона не надала (т. 1, а. с. 151).

Позивач надавав нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд ОСОБА_6 за межі України до країн Європейського союзу та країн-учасниць Шенгенської угоди, у тому числі до Турецької Республіки, Угорської Республіки, Словацької Республіки, Республіки Польща, Чеської Республіки, Федеративної Республіки Німеччина на відпочинок у період з 01 червня 2017 року по 01 червня 2018 року у супроводі ОСОБА_4

(т. 1, а. с. 152).

Згідно з характеристиками з місця проживання від громадської організації «Спортивний клуб «Радіотехнік» ОСОБА_2 характеризується виключно з позитивного боку, а сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду, а також медична довідка про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів свідчать про те, що у ОСОБА_2 не виявлено психічних розладів та симптомів алкогольної чи наркотичної залежності (т. 1, а. с. 136, 137, 149).

Згідно з висновком спеціаліста практичного психолога ОСОБА_7 від 04 червня 2018 року № 66 на ОСОБА_4 здійснюється психологічний тиск та приниження з боку її колишнього чоловіка ОСОБА_2, що можна розглядати як психологічне насильство; на ОСОБА_4, за її словами, здійснюється негативний вплив з боку чоловіка у вигляді погроз, маніпуляцій, обезцінення та газлайтингу. Додатковим фактором впливу можна вважати маніпулювання потребами дитини. Після спілкування з колишнім чоловіком у ОСОБА_4 спостерігаються прояви гострого стресу, психологічного виснаження, високого рівня тривожності та її можна назвати постраждалою від психологічного насильства; якщо малолітній ОСОБА_6 буде проводити частину часу із матір'ю та окремо із батьком в іншому місті, це може мати негативний вплив на дитину та на ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 250).

Згідно з висновком спеціаліста-психолога ОСОБА_14 від 15 червня 2018 року у малолітнього ОСОБА_6 формується синдром відчуження від батьків, що шкодить його психологічному благополуччю. Сформована ситуація вимагає рішення з точки зору подальшого благополуччя дитини, для цього необхідно організувати зустрічі ОСОБА_6 із батьком у м. Запоріжжя у присутності матері, в іншому випадку, якщо батьки не можуть контролювати свої особисті неприязні стосунки, то в присутності психологів, психотерапевтів, які б допомоги відновити зруйновану взаємодію

(т. 2, а. с. 9-14).

Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування від 23 червня

2018 року визначено доцільним наступний спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні сина, а саме шляхом визначення зустрічей ОСОБА_2 із ОСОБА_6 у присутності матері ОСОБА_4 другу суботу місяця та другу неділю місяця протягом чотирьох годи без права виїзду за межі м. Запоріжжя (т. 2, а. с. 44).

Позиція Верховного Суду

Заслухавши пояснення ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який є представником ОСОБА_2, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Установивши, що між сторонами склались стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з сином, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, яка проживає з матір'ю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з малолітнім ОСОБА_6

Встановлюючи порядок побачень батька з дитиною, врахувавши закріплений у положеннях чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участі у її вихованні, врахувавши активне та стабільне бажання батька на участь у вихованні та спілкуванні зі своїм єдиним малолітнім сином, встановивши наявність конфлікту та неприязних відносин між батьками, відсутність обставин, які б унеможливлювали реалізацію права батька на спілкування з сином, необхідність спілкування дитини як з батьком, так і з матір'ю, які не змогли самостійно визначити порядок участі у вихованні дитини, проживання батьків в різних містах, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про можливість визначення порядку періодичних побачень з дитиною за запропонованим позивачем варіантом, за винятком місця побачення, а саме не за його місцем проживання, а за місцем проживання матері дитини, а також визначення порядку організації щорічного спільного літнього відпочинку протягом тридцяти календарних днів поспіль за місцем проживання батька за попереднім погодженням з матір'ю дитини.

Доводи касаційної скарги про те, що при визначенні часу проведення спільного літнього відпочинку суди не перевірили місце проживання позивача, а також порушили право матері на літній відпочинок з дитиною є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявний акт обстеження умов проживання позивача, якому судами надана належна правова оцінка (т. 1, а. с. 138, 139).Спільний літній відпочинок малолітнього ОСОБА_6 з батьком визначений судами протягом тридцяти календарних днів поспіль за погодженням з матір'ю, а ураховуючи те, що літні шкільні канікули тривають, як правило, дев'яносто днів, інші шістдесят днів дитина буде проводити з матір'ю, яка буде мати достатньо часу для спілкування з дитиною та планування спільного з нею відпочинку. Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає за обставин цієї справи її інтересам.

Посилання касаційної скарги на порушення судами режиму дня та відпочинку дитини не може бути взято до уваги, оскільки зазначені твердження відповідача ґрунтуються на емоціях, які викликані неприязними стосунками з колишнім чоловіком, та не підтверджуються належними та допустимими доказами про те, що під час побачень з дитиною батько дитини, усвідомлюючи її інтереси, не буде мати можливості організувати режим дня дитині відповідно до її віку та потреб.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанції про те, що висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування від 23 червня 2018 року, зміст якого складається із двох абзаців, не містить обґрунтування визначення саме такого способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а тому суди правомірно не погодились з ним, самостійно визначивши способи участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином з урахуванням встановлених обставин справи, доцільність таких побачень саме без присутності матері, оскільки особисті конфліктні відносини між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини.

Доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, зміни способу участі батька у вихованні дитини, у той час як суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, врахували всі доводи учасників справи й виходили, у першу чергу, з інтересів дитини. У випадку виникнення негативних наслідків для дитини за результатами спілкування з батьком, ОСОБА_4 не позбавлена права поставити питання про зміну способу участі батька у вихованні дитини.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня

2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 грудня

2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта