Провадження № 22-ц/801/597/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 рокуСправа № 127/25634/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 січня 2019 року, ухваленого суддею Іщук Т.П. в м. Вінниці, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У жовтні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вказаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 38039,03 гривень за кредитним договором №б/н від 17.12.2012, а також судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

У позові зазначено, що 17.12.2012 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір №б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 8000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, станом на 20.09.2018 утворилась заборгованість у розмірі 38039,03 грн, з яких: 6057,65 грн - тіло кредиту, 11584,21 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 18109,60 грн - пеня, штраф (фіксована частина) 500 грн та штраф (процентна складова) 1787,57 грн.

Порушення відповідачем зобов'язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповноту судового розгляду та невідповідність викладених у рішенні суду висновків фактичним обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В решті вимоги залишити без змін. Судові витрати просить стягнути з відповідача.

Скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування кредитом не відповідають фактичним обставинам справи; судом не перевірено розрахунок заборгованості позивача, а також не досліджено надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог та не надано їм оцінки у сукупності.

Від ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Апеляційний суд, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що наданий банком розрахунок заборгованості по процентам не може бути взятий судом до уваги як належний, достатній та допустимий доказ, тому у цій частині вимог позов є недоведеним. Крім того, оскільки підстави для одночасного стягнення пені та штрафу відсутні, з огляду на порушення боржником своїх зобов'язань, з відповідача підлягає стягненню штраф. Процентна складова штрафу судом вирахувана від суми задоволених позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що відповідно до укладеного з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитного договору № б/н від 17.12.2012 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік (2,3% на місяць), з 01.09.2014 року 32,40 % на рік (2,7% на місяць), з 01.04.2015 року 42,00 % на рік (3,5% на місяць).

Зі змісту Заяви позичальника від 17.12.2012 слідує, що ОСОБА_3 ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку; згоден з тим, що ця Заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Вказані письмові документи містять усі істотні умови договору про надання фінансових послуг, передбачені ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому в силу положень ст. 638 ЦК України даний договір є укладеним.

ОСОБА_3 користувався коштами, про що свідчить виписка по картковому рахунку, однак свої зобов'язання виконував неналежно.

Як слідує із розрахунку заборгованості, за даними позивача, станом на 20.09.2018 у відповідача виникла заборгованість за кредитом у розмірі 38039,03 грн, з яких: 6057,65 грн - тіло кредиту, 11584,21 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 18109,60 грн - пеня, а також штрафи - 500 грн (фіксована частина) та 1787,57 грн штраф (процентна складова).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, вірно виходив з того, що згідно розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, починаючи з 01.07.2015 проценти за ставкою на місяць в розмірі 3,5 % нараховувалися на базу, до якої було включено не лише тіло кредиту, тобто витрачені позичальником кошти, а й нараховані проценти та штрафні санкції (неустойка) шляхом збільшення розміру витраченого кредитного ліміту на суму нарахованих процентів та пені. 01.07.2015 до розміру заборгованості було включено нараховані проценти (202,38 грн.) та пеню (50 грн.), тобто загальний розмір заборгованості, на яку нараховувалися проценти, було збільшено на 252,38 грн. Аналогічна ситуація мала місце продовж усього періоду з 01.07.2015 до 20.09.2018. Наданий банком розрахунок заборгованості по процентам з 01.07.2015 року не може бути взятий судом до уваги як належний, достатній та допустимий доказ, тобто у цій частині вимог відповідно до положень ст. 81ЦПК України позов є недоведеним.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У частині 2 статті 550 ЦК України зазначено, що проценти на неустойку не нараховуються.

Із наданих банком розрахунку та виписки слідує, що проценти за ставкою на місяць в розмірі 3,5% нараховувалися на базу, до якої було включено не лише тіло кредиту, а й штрафні санкції та нараховані проценти, тобто відбувалася капіталізація процентів, шляхом збільшення розміру витраченого кредитного ліміту на суму нарахованих процентів та пені.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що стягненню з відповідача підлягають лише проценти у розмірі 213,82 грн., де - 11,44 грн. заборгованість по процентам станом на 31.05.2015 та 202,38 грн. - заборгованості за процентами станом на 01.07.2015, оскільки загальний розмір заборгованості, на яку нараховувалися проценти, було збільшено на нараховані проценти та пеню.

Підстави для одночасного стягнення пені у розмірі 18109,60 грн та 2287,57 грн штрафу відсутні, оскільки у відповідності до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому, зважаючи на порушення відповідачем своїх зобов'язань, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача штрафу.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, відповідно до якого вимоги про стягнення з боржника за одне й те саме порушення одночасно штрафу та пені є подвійною цивільно-правовою відповідальністю, та порушує статтю 61 Конституції України.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що оскільки розмір обґрунтованих позовних вимог становить 6271,47 грн., то процентна складова штрафу (5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій) становить 313,57 грн.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було витребувано у банку виписку та довідки про надані позичальнику кредитні картки є безпідставними та не спростовують оскаржуване рішення, оскільки суд у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таких доказів банк в суді першої інстанції не надав.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Враховуючи наведені норми процесуального права, додані до апеляційної скарги виписка та довідка про надані ОСОБА_3 картки та термін їх дії, на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, не приймається до уваги під час апеляційного перегляду справи, оскільки позивачем не доведено про неможливість подання їх до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України у цій частині не перевіряється апеляційним судом щодо його законності та обґрунтованості.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко