ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Харків

справа № 644/3045/17

провадження № 22-ц/818/683/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Колтунової А.І.,

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О. ,

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи - ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дажук Марина В'ячеславівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Топоровська Вікторія Олександрівна, Департамент державної реєстрації Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дажук Марина В'ячеславівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Топоровська Вікторія Олександрівна, Департамент державної реєстрації Харківської міської ради про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна у добросовісного набувача,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2018 року, ухвалене суддею Ізмайловим І.К.,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна у добросовісного набувача.

В обґрунтування позову зазначив, що 30 січня 1996 року органом приватизації ВАТ "Харківський тракторний завод ім. С. Орджонікідзе" йому видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1. В той же день 30 січня 1996 року в КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" за реєстром № В-22437 зареєстровано право власності. В квітні 2007 року він знявся з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 та переїхав до м. Бєлгород РФ, а квартиру залишив у користування сестри ОСОБА_1, документи на квартиру залишились зберігатися у сестри. Після смерті сестри в квітні 2017 року він приїхав до м. Харкова та в квартирі сестри виявив відсутність своїх документів, а коли звернувся до квартирантів, яким здавалася належна йому квартира АДРЕСА_1, то останні повідомили, що квартира продана та їх виселяють. 13 квітня 2017 року зустрівшись з ОСОБА_2 дізнався, що останній купив належну йому квартиру 05 квітня 2017 року у м. Дніпропетровську у ОСОБА_3 нібито за виданою, ним - власником, довіреністю. 28 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Топоровською В.О. посвідчено довіреність від імені ОСОБА_1, якою він уповноважив ОСОБА_3 бути представником з питань пов'язаних із продажем квартири АДРЕСА_2. Він такої довіреності ніколи не видавав і всі інші дані про особу ОСОБА_1, який видав довіреність, окрім прізвища ім'я та по батькові не сходяться з його даними. В подальшому 05 квітня 2017 року ОСОБА_3 і продав квартиру ОСОБА_6

В зв'язку з наведеним і просив визнати недійсною довіреність посвідчену 28 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Топоровською В.О. від імені ОСОБА_1 якою він уповноважив ОСОБА_3 бути представником з питань пов'язаних із продажем квартири АДРЕСА_2, визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири укладений 05 квітня 2017 року ОСОБА_3 від імені від імені ОСОБА_1 з ОСОБА_2 Припинити право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 та витребувати з володіння ОСОБА_2 на його користь спірну квартиру.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано недійсною довіреність посвідчену 28 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Топоровською Вікторією Олександрівною зареєстровану в реєстрі № 144 від імені ОСОБА_1, паспорт серія НОМЕР_4, виданий Красногвардійським РВ УМВ України в Дніпропетровській області 02.06.2010 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 якою він уповноважив ОСОБА_3 бути представником з питань, в тому числі, пов'язаних із продажем квартири АДРЕСА_2.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладений 05 квітня 2017 року ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 з ОСОБА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 та посвідчений 05 квітня 2017 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук Марини В'ячеславівни зареєстрований в реєстрі № 779.

Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в судовому засідання не доведено, що довіреність на ім'я ОСОБА_3 видавалася без волевиявлення ОСОБА_1. а отже відсутні підстави для визнання такої довіреності та договору купівлі-продажу недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що відповідно відомостей наданих КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" за матеріалами інвентаризаційної справи реєстрацію права приватної власності квартири АДРЕСА_2, станом на 31.12.2012 року проведено КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" Харківської міської ради проведено за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 січня 1996 р. органом приватизації житлового фонду ВАТ "Харківський тракторний завод" р. № 2394 (а.с. 49)

Відповідно до копії технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_2 складається з двох кімнат, розташована на сьомому поверсі дев'ятиповерхового будинку та зареєстрована органом приватизації житлового фонду ВАТ "Харківський тракторний завод" на праві приватної власності на підставі свідоцтва про власність і записана у реєстрову книгу за № 2394 (а.с. 9 - 10)

Згідно до копії довідки вданої 04.03.2003 року комунальним житлово-експлуатаційним підприємством № 1 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований та мешкає у квартирі АДРЕСА_2. (а.с. 16)

З талону форми 4 зняття з реєстрації місця проживання в Україні виданого Орджонікідзевським РВ ГУМВСУ в Харківській області 19.09.2007 року вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_3 виданий 02.10.2002 року Орджонікідзевським РВ ХМУУМВС в Харківській області, зареєстрований в АДРЕСА_1 вибув до м. Бєлгорода в зв'язку з чим і знятий з реєстраційного обліку. (а.с. 16)

29 грудня 2006 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав паспорт громадянина РФ: НОМЕР_5, виданий відділенням № 1 ПВО Управління внутрішніх справ м. Бєлгород. (а.с. 14)

Згідно повідомлення Головного Управління ДМС України в Харківській області від 15.06.2017 року ОСОБА_1 05.09.2007 року надано дозвіл на виїзд на постійне місце проживання до РФ, при цьому паспорт громадянина України НОМЕР_6 виданий 02.10.2002 року Орджонікідзевським РВ ХМУУМВС в Харківській області, вилучено та знищено за актом № 3 від 05.01.2008 р. (а.с. 59)

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 30 січня 1996 р. був власником квартири АДРЕСА_2.

28 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Топоровською В.О. посвідчено довіреність, зареєстровану в реєстрі № 144 від імені ОСОБА_1, паспорт серія НОМЕР_4, виданий Красногвардійським РВ УМВ України в Дніпропетровській області 02.06.2010 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 якою він уповноважив ОСОБА_3 бути представником з питань, в тому числі, пов'язаних із продажем квартири АДРЕСА_2.

05 квітня 2017 року між ОСОБА_3 який діяв на підставі довіреності від 28.03.2017 року від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 посвідчений 05.04.2017 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук Марини В'ячеславівни зареєстрований в реєстрі № 779.

Відповідно до листа № 17/01-14 від 19.05.2017 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Топоровською В.О. ОСОБА_1 який вчинив довіреність 28 березня 2017 року є громадянином ІНФОРМАЦІЯ_4. (а.с. 32)

Колегія суддів вважає, що зазначені обставини вірно встановлені судом першої інстанції та підтверджені матеріалами справи.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Вважається, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині визнання недійсною довіреність та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Представник відповідача вважає, що той факт, що ОСОБА_1, який був власником квартири, не мав волевиявлення на її продаж та не підписував оспорюваної довіреності не підтверджено належними та допустимими доказами. Звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 мав можливість отримати новий паспорт громадянина України, перетнути кордон та підписати довіреність.

Між тим, належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів та на спростування доказів, наданих позивачем та обставин, встановлених судом, відповідач не надав

Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням представника ОСОБА_2, який на жодне із п'яти судових засідань не з'явився, клопотань про витребування доказів не заявляв.

Судом першої інстанції надана належна оцінка доказам у їх взаємному зв'язку, суд вірно вважав встановленим, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4, який підписав довіреність є різними особами, мають різні паспортні та ідентифікаційні дан, тому відсутні підстави вважати, що позивач мав волевиявлення на укладення оспорюваних правочинів.

Водночас позовні вимоги про припинення права власності ОСОБА_2, визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, витребування квартири з чужого незаконного володіння - задоволені судом помилково.

Так, стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб'єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб'єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов'язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб'єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред'явлення іншої.

Отже, з'являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб'єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов'язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб'єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об'єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб'єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав власника.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки сторонами оспорюваного правочину є власник майна та його володілець, тому застосування способу захисту, передбаченого ст. 387, 388 ЦК України у даному випадку є недоцільним.

Право власності позивача підлягає захисту із застосуванням ст. 216 ЦК Украйни, шляхом реституції. Спірне нерухоме майно необхідно повернути у власність ОСОБА_1, що можливо згідно роз'яснень п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, за якими за змістом ст. 216 ЦК (435-15) та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Крім того, у разі визнання недійсним договору, питання про скасування державної реєстрації, вчиненої на підставі такого правочину, вирішується в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 26, п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав, про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна відповідний запис скасовується.

Отже, окреме зазначення в рішенні суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_1 права власності та поновлення державної реєстрації є зайвим, оскільки він є власником спірного нерухомого майна, державна реєстрація права відповідача підлягає скасуванню та припиняється в порядку, передбаченому Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За таких обставин, у зазначених частинах рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 379, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2018 року в частині припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2, визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2, витребування з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 - скасувати.

У задоволенні цих позовних вимог відмовити.

Квартиру АДРЕСА_3 повернути у власність ОСОБА_1.

В іншій частині заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

А.І. Колтунова