КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Мальцев Д.О.
Номер провадження № 22-ц/824/3707/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до його пред'явлення, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції із вказаною заявою про забезпечення позову, яку мотивовано тим, що 19 липня 2016 року між нею та ОСОБА_3 було укладено два договори позики №б/н, відповідно до умов яких ОСОБА_2 надала відповідачу грошові кошти у розмірі 680 000 грн. та 960 000 грн. Вказано, що зазначені грошові суми були отримані ОСОБА_3 в день підписання договорів позики, що підтверджується п.1.2 договору та розпискою.

Також наголошується, що грошові кошти в сумі 680 000 грн. ОСОБА_3 зобов'язувалась повернути не пізніше 22 липня 2016 року, а грошові кошти в сумі 960 000 грн. - не пізніше 25 липня 2016 року. Також договором передбачено, що у випадку неналежного виконання зобов'язань, позичальник несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

Проте, в порушення умов договору та взятих на себе зобов'язань, ОСОБА_3 належним чином не виконувала, в результаті чого утворилась заборгованість. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила накласти арешт на нерухоме майно: квартиру, загальною площею (кв.м) : 32,2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; та квартиру, загальною площею (кв.м) : 64,21, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, що належить на праві власності відповідачу.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що відповідач по справі в добровільному порядку не повертає борг за договорами позики, а оскільки предметом даних договорів є значна сума грошових коштів, то звернення ОСОБА_2 з претензією до ОСОБА_3 про повернення боргу свідчить про наявність спору між сторонами, а тому накладення арешту на майно відповідача є співмірним із заявленими вимогами, адже відповідач не буде обмежений в праві користування спірним майном, а може бути обмежений лише в праві його відчуження на час розгляду спору судом.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 виходив із ненадання заявником доказів щодо вартості майна на яке він просить накласти арешт, що позбавляє суд можливості визначити співмірність зазначеного заявником заходу забезпечення позову заявленим ним позовним вимогам. Крім того суд врахував обставину що на все майно відповідачки накладений арешт, що свідчить про відсутність у останньої можливості розпоряджатися вказаним нерухомим майном.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції через його відповідність нормам матеріального права та обставинам справи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Так, ч.1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову до подання нею позовної заяви про стягнення коштів за договорами позики від 19 липня 2016 року на суму 960'000 грн. та інший договір цією ж датою на суму 680'000 грн. При цьому посилалася, що вона взяті на себе зобов'язання виконала що підтверджується розпискою, про отримання вказаних коштів, а відповідачка не виконує взятих на себе зобов'язань.

Порушуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідачки: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 32,2м.2, та квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 64,21 м.2 , що належить на праві власності відповідачу, заявник посилалася на те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до того, що майбутнє судове рішення може бути не виконано, оскільки відповідач може вчинити дії спрямовані на відчуження усього належного йому майна лише заради того, щоб не виконати рішення у випадку задоволення позовних вимог.

Відмовляючи у задоволення поданої ОСОБА_2 заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем на зазначено доказів, які свідчили про намір відповідачки реалізувати вказане майно і таким чином ухилитися від виконання майбутнього рішення по справі.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів констатує, що судом першої інстанції було постановлено ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскільки позивачем не надано суду достатніх та допустимих доказів того що відповідачка вживала заходів до можливого відчуження належного їй майна чи інших фактів ухилення від виконання майбутнього рішення суду, а тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 03 квітня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв