Дата документу 09.04.2019 Справа № 333/2994/17
ЗапорізькИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/2994/17Головуючий у 1-й інстанції Кулик В.Б.
Пр. № 22-ц/807/303/19Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

ОСОБА_2

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив виселити відповідачів з жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що він є єдиним та законним власником житла, право на яке набув шляхом перереєстрації права власності відповідно до умов договору іпотеки від 27.12.2011 року, укладеним між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 в рахунок забезпечення виконання зобовязань нотаріально посвідченого договору позики від 27.12.2011 року, укладеного між тими самими сторонами. Додатково посилався також на той факт, що добровільно відповідачі не виселяються, ігнорують всі вимоги та повідомлення щодо виселення чим порушують його права як власника.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Усунуто перешкоди з боку ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в користуванні ОСОБА_4 квартирою № 43, яка знаходиться по вул. Північнокольцевій, будинок № 13 в м. Запоріжжя, шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з квартири № 43, яка знаходиться по вул. Північнокольцевій, будинок № 13 в м. Запоріжжя без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір по 320 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні. Зазначав, що суд першої інстанції не прийняв до уваги акт обстеження умов проживання від 02.08.2018 року, яким встановлено, що у квартирі № 43 по вул. Північнокільцева, м. Запоріжжя проживають двоє неповнолітніх дітей, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 Таким чином, рішенням суду щодо виселення були порушені права дітей відповідачів, оскільки іншого житла вони не мають. З цих підстав просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі по справі проживають у спірній квартирі без жодних правових підстав, тим самим обмежуючи право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Проте, колегія з таким висновком суду не може погодиться з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики від 27 грудня 2011 року, за р.№ 8262, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 Відповідно до цього договору, ОСОБА_5 зобовязана повернути ОСОБА_4 гроші у сумі 50192,00 грн. в строк до 27.06.2012 року.

В той же день, 27 грудня 2011 року, в забезпечення виконання зобовязання за договором позики, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки (а.с. 6-9). Відповідно до нього, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно, а саме квартиру, житловою площею 15,1 кв.м., загальною площею 30,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Окрім цього, з копії договору іпотеки вбачається, що вищезазначена квартира належить ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу від 20.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, за р.№ 3821.

Таким чином, встановлено, що квартиру ОСОБА_5 придбала не за рахунок позики ОСОБА_4, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

В Постанові ОСОБА_10 Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по справі №753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18 вказано, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту (позики) та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016, справа № 591/3480/15-ц, та від 22 червня 2016 року справа № 6-197цс16.

Враховуючи, що виселення з такого іпотечного майна без надання іншого житлового приміщення є незаконним, доводи позивача щодо порушення відповідачем прав позивача, а саме обмеження права на вільне володіння, користування та розпорядження, є необґрунтованими.

Поряд з цим, не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника. Однак при цьому необхідно врахувати, що спірна квартира придбана не за рахунок позики.

Позикодавець повинен бути враховувати вимоги частини 2 статті 109 ЖК Української РСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за договором кредиту (позики) без надання іншого житлового приміщення.

Таким чином, встановлені законом обмеження неволодіючого власника квартири є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

З огляду на те, що у справі, яка переглядається, квартиру, що була предметом договору іпотеки, придбано відповідачем не за рахунок отриманої позики, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення колишнього власника та членів його сім'ї із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, без надання їм іншого постійного жилого приміщення, неправильно застосувавши ст. ст. 386-393 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог про виселення

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення районного суду необхідно скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

В силу вимог ч.1,13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Отже, необхідно стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 960 грн. (а.с.95,108).

Керуючись ст. ст.141, 376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2018 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову за якою:

«Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в сумі 960 (девятсот шістдесят) гривень.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: