Справа № 575/143/19
Провадження № 2/575/67/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2019 р. смт. Велика Писарівка

ОСОБА_1 районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Савєльєвої А.І.

за участю секретаря Бондар А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в смт.В.Писарівка справу за цивільним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: виконком Великописарівської селищної ради Сумської області, про усунення перешкод в користуванні власником нерухомим майном,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом ОСОБА_1 районної ДНК 20.10.1998 за № 1403, він є власником житлового будинку №5 по провулку Дружби в смт.В.Писарівка Сумської області, в якому зареєстрована також відповідач ОСОБА_3, яка фактично з 2016 року не проживає за вказаною адресою, однак у добровільному порядку не знялася з реєстраційного обліку, що створює для позивача перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю. У звязку з наведеним позивач просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 на позовних вимогах наполягає, просить суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася, відзиву на позов не подала, однак надала суду заяву про розгляд справи без її участі, де позов визнала у повному обсязі.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердив, що відповідач більше трьох років фактично не проживає за зареєстрованим місцем проживання, проживає за іншою адресою.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні дав пояснення, аналогічні поясненням свідка ОСОБА_4

Заслухавши пояснення позивача, свідків, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз вищевказаних норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом ОСОБА_1 районної ДНК 20.10.1998 за № 1403, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями №5 по провулку Дружби в смт.В.Писарівка Сумської області.

З рішення ОСОБА_1 районного суду Сумської області від 20.11.2018 у справі № 575/1237/18, яке набрало законної сили 21.12.2018, слідує, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний (а.с.10), після набрання рішенням суду законної сили відповідач в подальшому іменується за прізвищем «Саган». Після розірвання шлюбу статус відповідача як члена сім'ї позивача припинений.

Згідно довідки виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради (а.с.9), за адресою: провулок Дружби,5 смт.В.Писарівка Сумської області, значиться зареєстрованою у тому числі коляшня дружина позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні наполягає, що відповідач, будучи зареєстрованою у належному йому будинку, фактично не проживаючи та не користуючись цим житлом, не знявшись у добровільному порядку з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, чинить йому перешкоди у вільному користуванні своєю власністю, зокрема, в оформленні субсидії.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У розумінні ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; виселення; визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до абз.3 п.34 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК) (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. справа № 6-57цс11), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до п.39 вищевказаної Постанови члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК; з урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК; оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Право члена сімї на користування житлом є сервітутним, у звязку із чим його припинення повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України, відповідно до яких сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника як за наявності обставин, які мають істотне значення, так і через відсутність без поважних причин члена сімї понад рік.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина (чоловік), їх діти, батьки, інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З аналізу вищевказаного слідує, що колишній член сімї власника будинку (квартири) не позбавляється права користування займаним приміщенням у випадку, коли існує факт припинення сімейних відносин із власником житла, однак колишній член сімї власника житла продовжує проживати (користуватись) житловим будинком.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сімї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини.

У позивача, як власника житла, є право відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК України, на звернення до суду щодо визнання колишнього члена сімї, таким, що втратив право користування цим житлом, у разі відсутності члена сімї (колишнього члена сімї) без поважних причин понад один рік. Як встановлено у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 фактично не проживає у спірному житловому будинку понад один рік.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення перешкод шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

З урахуванням думки позивача щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе не стягувати з відповідача на користь позивача сплачену ним суму судового збору.

Керуючись ст. 405 ЦК України,

ст.ст. 12,13,42,48,76,258,259,263-265,268,273,354,355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Цивільний позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 області, РНОКПП НОМЕР_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: провулок Дружби, 5 смт.В.Писарівка Сумської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне судове рішення складене та підписане 19 квітня 2019 року.

Суддя А.І.Савєльєва