Провадження № 22-ц/824/4214/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 15листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, третя особа: Ірпінський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який мотивований тим, що 01 липня 2011 року з метою отримання банківських послуг вона звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» і написала анкету-заяву, на підставі якої банк надав їй кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000 грн.

Вказувала, що 08 липня 2015 року невстановлена особа шляхом обману заволоділа належними їй коштами у розмірі 19950 грн. і за даним фактом порушене кримінальне провадження № 0001537, де вона є потерпілою. 09 липня 2015 року і 12 січня 2016 року вона надіслала до банку листи, де повідомила про факт викрадення грошових коштів та просила не застосовувати стягнення боргу і санкції, однак у червні 2017 року вона отримала від банку вимогу про наявність кредитної заборгованості у розмірі 52861,58 грн. та необхідність її погашення, а у жовтні 2017 року отримала із Ірпінського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області постанову про відкриття виконавчого провадженя № 54894882 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса від 29 червня 2017 року про стягнення з неї на користь банку грошових коштів у розмірі 54661,58 грн.

Вважає, що вчинений приватним нотаріусом виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки заборгованість, з метою погашення якої він вчинявся, не є безспірною, бо банком їй направлялися вимоги із різним розміром заборгованості. Також виконавчий напис вчинено за період із 01 липня 2011 року по 10 квітня 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності, що у свою чергу свідчить про його незаконність. У зв'язку із

- 2 -

наведеним просила суд визнати виконавчий напис, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ШвецемР.О. від 29 червня 2017 року, реєстровий № 6600, про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу за кредитом у розмірі 52861,58 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 15 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд обмежився лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання йому необхідних документів. Суд не врахував, що стягнення за виконавчим написом проведено за період, який перевищує строк позовної давності, що суперечить закону, а саме заборгованість не є безспірною, оскільки банк направляв їй вимоги про погашення боргу з різними його розмірами, зокрема у травні 2016 року - на суму 20925,02 грн., у червні 2017 року - на суму 52861,58 грн., а у позові до Корстишівського районного суду Житомирської області у сумі - 36119,19 грн.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник адвокат Галатенко Є.Є. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Печерського районного суду Київської області як незаконне.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Штронда А.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Приватний нотаріук КМНО Швець Р.О. та Ірпінський міський відділ ДВС ГТУЮ у Київській області належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

- 3 -

Судом першої інстанції встановлено, що 01 липня 2011 року з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» і написала анкету-заяву, на підставі якої банк надав їй кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000 грн.

08 липня 2015 року невстановлена особа шляхом обману заволоділа належними ОСОБА_1 грошовими коштами у розмірі 19950 грн. За даним фактом зареєстровано кримінальне провадження та внесено Ірпінським відділом поліції ГУ НП в Київській області до ЄРДР за № 0001537, де ОСОБА_1 визнано потерпілою. У зв'язку із викраденям коштів ОСОБА_1 направляла на адресу банка листи від 09 липня 2015 року та від 12 січня 2016 року, в яких повідомляла про викладені вище обставини та просила не застосовувати до неї нарахування і стягнення кредитного боргу, пені та штрафних санкцій.

У травні 2016 року ОСОБА_1 отримала від банка вимогу про сплату заборгованості за її картковим рахунком в розмірі 20925,02 грн., а в червні 2017 року - вимогу на суму 52861,58 грн.

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останньої боргу за договором позики у розмірі 36119,19 грн., який ухвалою суду від 23 січня 2017 року повернутий позивачу.

Також судом встановлено, що 29 червня 2017 рокуприватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором за період із 01 липня 2011 року по 10 квітня 2017 року у розмірі 52861,58 грн., з яких тіло кредиту - 10331,95 грн., проценти 7844,07 грн., пеня 31692,15 грн. та штрафи: фіксована частина 500 грн., процентна складова 2493,41 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оспорюваний виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом ШвецемР.О. правомірно, в межах повноважень та з дотриманням вимог закону.

При цьому суд виходив з того, що банк надав нотаріусу усі необхідні та передбачені Переліком документи, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, а належних та достатніх доказів, що б підтверджували невідповідність поданих нотаріусу документів вимогам закону суду не надано.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Зосередившись лише на перевірці додержання нотаріусом формальних процедур і відповідності та повноти поданих йому документів, суд не звернув уваги на те, чи відповідає вимогам закону вчинений виконавчий напис.

Згідно ст.2 Закону України «Про нотаріат» правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України.

Згідно ч.1 ст.5, п.1 ст.49 цього Закону нотаріус зобов'язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії якщо її вчинення суперечить законодавству України.

Отже, закон чітко покладає на нотаріуса обов'язок дотримуватися вимог закону при вчиненні нотаріальних дій.

Відповідно до положень ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

- 4 -

Відповідно до ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Аналогічні положення щодо необхідності дотримання трирічного строку з дня виникнення права вимоги при вчиненні виконавчого напису містить п.3.1. Глави 16 «Вчинення виконавчих написів» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчим написом запропоновано стягнути заборгованість за кредитним договором за період із 01 липня 2011 року по 10 квітня 2017 року, що у свою чергу свідчить про вчинення виконавчого напису за межами трирічного строку, тобто всупереч приписам закону.

Водночас, відмовляючи у задоволенні вимог, суд прийшов до хибного висновку про те, що перебіг позовної давності розпочався із 28 червня 2014 року, оскільки по-перше, в матеріалах справи відсутні з цього приводу будь-які докази і факти, які б давали підстави для таких висновків, а розрахунок боргу, який наданий банком нотаріусу, про це не свідчить, бо із цього розрахунку вбачається, що заборгованість збільшується наростаючим підсумком із 2011 року.

При цьому, судне врахував, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, який передбачає повернення боргу частинами, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів маєобчислюватися з моменту несплати окремого платежу (правова позиціяВеликої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Доводи представника АТ КБ «ПриватБанк» про те, що виконавчий напис вчинено в межах трирічного строку, безпідставні і спростовуються наявним у справі виконавчим написом, де нотаріус запропонував стягнути борг за період із 01 липня 2011 року по 10 квітня 2017 року.

Окрім того, погодившись із правомірністю вчинення виконавчого напису, суд не звернув уваги, що виконавчим написом запропоновано стягнути штрафи: фіксовану частину 500 грн. та процентну складову 2493,41 грн., що суперечить закону.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Оскільки, згідно ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, зокрема недотримання строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, суперечить положенням ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, підстави для стягення штрафу відсутні (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №

- 5 -

6-1374цс17 та постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15).

Зазначені порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незаконності рішення про подвійну відповідальність у зв'язку із стягненням штрафів, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов'язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме - ст.61 Конституції України та ст.549 ЦК України, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки при вчиненні виконавчого напису щодо стягненняборгу за період із 01 липня 2011 року по 10 квітня 2017 року приватним нотаріусом порушені вимоги ст.88 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22 лютого 2912 року щодо необхідності дотримання трирічного строку з дня виникнення права вимоги, а також вимоги ст.61 Конституції України щодо заборони подвійного стягнення.

З огляду на задоволення апеляційної скарги суд, відповідно до ст.141 ЦПК України покладає на відповідачів судові витрати по оплаті судового збору в рівних частинах.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 15листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 29 червня

- 6 -

2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О., яким запропоновано стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором за період із 01 липня 2011 року по 10 квітня 2017 року у розмірі 52861,58 грн., з яких тіло кредиту - 10331,95 грн., проценти 7844,07 грн., пеня 31692,15 грн. та штрафи: фіксована частина 500 грн., процентна складова 2493,41 грн.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського 1-д, МФО 305299, ) та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича (місцезнаходження: м.Київ, вул.Лютеранська 3 офіс 31) на користь ОСОБА_1 (мешкає за адресою: 08298 АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 881 грн. з кожного відповідача.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: