Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 520/11365/16-ц

провадження № 61-31106св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2016 року у складі судді Куриленко О. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сидоренко І. П., Станкевича В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ТОВ «ОТП Факторинг Україна», про визнання договорів недійсними, повернення безпідставно отриманих коштів, стягнення моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № CM-SME503/220/2008, згідно якого банк надав позичальнику споживчий кредит в розмірі 183 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, які визначені у цьому договорі.

Позивач вказував на те, що порядок проведення кредиту не відповідає вимогам Генеральної ліцензії банку на право здійснення валютних операцій, вимогам Інструкції про касові операції в банках України та вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вважає за необхідне визнати кредитний договір, договори іпотеки та поруки недійсними.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд, визнати недійсним кредитний договір від 04 серпня 2008 року № CM-SME503/220/2008, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним додатковий договір від 04 лютого 2014 року № 1 до кредитного договору від 04 серпня 2008 року № CM-SME503/220/2008, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним додатковий договір від 04 червня 2014 року № 2 до кредитного договору від 04 серпня 2008 року № CM-SME503/220/2008, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним договір поруки від 04 серпня 2008 року № SR-SME 503/220/2008 оформлений між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним додатковий договір від 04 лютого 2014 року № 1 до договору поруки від 04 серпня 2008 року № SR-SME 503/220/2008 оформлений між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним додатковий договір від 04 червня 2014 року № 2 до договору поруки від 04 серпня 2008 року № SR-SME 503/220/2008 оформлений між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним договір іпотеки від 04 серпня 2008 року № РМ- SME 503/220/2008 оформлений між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк»; виключити з державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію іпотечного договору від 04 серпня 2008 року № РМ- SME 503/220/2008; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 141 кв.м, накладений від 04 серпня 2008 року за № 683; стягнути з правонаступника ЗАТ «ОТП Банк» - ПАТ «ОТП Банк» на користь позивача грошові кошти в розмірі 820 682, 94 грн, а також моральну шкоду в розмірі 2 000 000,00 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ТОВ «ОТП Факторинг Україна», про визнання договорів недійсними, повернення безпідставно отриманих коштів, стягнення моральної шкоди, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до суду апеляційні скарги.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У липні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою та витребувано цивільну справу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 04 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № СМ-SМЕ-503/220/2008, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в розмірі 183 000,00 доларів США, що підтверджується кредитною заявою від 04 серпня 2008 року, на умовах зазначених в кредитному договорі зі сплатою 14 % річних з щомісячною сплатою відповідної частини кредиту у розмірі та строки визначені графіком повернення кредиту, термін повернення кредиту - 04 серпня 2016 року.

В забезпечення належного виконання умов кредитного договору 04 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-SME 503/220/2008, відповідно до пункту 3.1. якого, у випадку невиконання боржником боргових зобов`язань перед кредитором, кредитор має право звернутись до поручителя з вимогою про виконання боргових зобов`язань в повному обсязі чи в частині, також пункту 3.2 умов якого, поручитель приймає на себе зобов`язання, у випадку невиконання боржником боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, здійснити виконання боргових зобов`язань в обсязі, заявленому кредитором протягом 3-х банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги кредитора.

В якості забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 04 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був також укладений договір іпотеки № РМ- SME503/220/2008, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О. Ю. № 1838, відповідно до умов пункту 1.1 якого, для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов`язань, визначених у статті 2 цього договору, іпотекодавець цим надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, визначене у статті 3 цього договору («Предмет Іпотеки»).

25 грудня 2014 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (далі - фактор) та ПАТ «ОТП Банк», (далі - клієнт) було укладено договір факторингу, відповідно умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт передає (відступає) фактору права грошової вимоги на кредитний портфель, який включає в себе права грошової вимоги за кредитними договорами, а фактор здійснює фінансування клієнта за плату на умовах цього договору.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог посилався, зокрема, на те, що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок на час виникнення спірних правовідносин було встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Згідно частини другої статті 334 Господарського кодексу України, банки - це фінансові установи, функціями яких є залучення у вклади грошових коштів громадян і юридичних осіб як у національній так і в іноземній валюті та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик, відкриття та ведення банківських рахунків громадян та юридичних осіб.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб та громадян як у національній так і в іноземній валюті. Як кредитні у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону. Розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснення фінансового посередництва у формі кредитних операцій на підставі кредитного договору, є правом банку, що здійснюється на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті.

Згідно статей 524, 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом.

Таким чином, закон дозволяє використовувати іноземну валюту при виконанні грошових зобов`язань, відповідно до закону.

Згідно статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні і генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, відповідно до пункту 5.3 якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93. Відповідно до пункту 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України.

Аналіз положень статей 47, 49 Закону України «Про банки банківську діяльність», статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 листопада 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національним банком видано йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, Національний банк України у своєму нормативно-правовому акті підтвердив позицію, закріплену в Декреті, та встановив, що операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має ліцензію, яку видано Національним банком України у встановленому порядку.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зі змісту положень кредитного договору, укладеного між банком та позивачем, вбачається, що сторони, підписавши цей договір, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів.

Отже, кредитний договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, яке діяло на час його укладення і його умови позивачем були погоджені у повному обсязі.

Так, позивач з умовами кредитного договору від 04 серпня 2008 року № СМ-SМЕ-503/220/2008 та з загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» був ознайомлений, і при підписанні договору сторони підтвердили, що текст договору відображає дійсність їх намірів, про що свідчить підпис позивача в договорі.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, судами вірно прийнято до уваги, що позивач тривалий час виплачував борг за кредитним договором від 04 серпня 2008 року № СМ-SМЕ-503/220/2008 кредит, чим визнавав його дію та правомірність.

Суди правильно зазначили, що для отримання кредитних коштів позичальник мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до ЗАТ «ОТП Банк», що підтверджує усвідомлення ним своїх дій при укладанні кредитного договору. Також, позичальника ніхто не примушував брати кредит в іноземній валюті, це було його вільним волевиявленням, позичальник сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе.

Позичальник, згідно з частиною другою статті 1056 ЦК України мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до частини 6 статті 14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальника існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів саме в валюті - доларах США.

В даному випадку на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про національний банк України» Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його.

Згідно частини першої 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Відтак, девальвація гривні знаходиться поза межами контролю ПАТ «ОТП Банк».

Позивачем не надано жодних доказів, відповідно до яких слід визнати договори поруки та іпотеки недійсними, оскільки відповідно до вимог статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи, що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на доведення обставин, які він посилався як на підставу своїх вимог, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги щодо наявності поважних причин неявки їх представника 20 червня 2017 року до судового засідання апеляційного суду, у зв`язку із чим суд повинен був оголосити перерву у розгляді справі, розглянувши її в інший день, не є обґрунтованим, оскільки суду не були надані достатні належні та допустимі докази знаходження представника у відрядженні у Вищому господарському суді України. При цьому факт завчасного повідомлення вказаних учасників справи підтверджується поданими ними особистими клопотаннями про оголошення перерви в слуханні справи.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило