Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 369/11118/16-ц

провадження № 61-34709св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Горенська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, Управління з питань надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року у складі судді Ковальчук Л. М. та постанову апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Мережко М. В., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати на нею право власності на 7/50 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 та зобов'язати Управління з питань надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області зареєструвати за нею 7/50 частин вказаного будинковолодіння в Державному реєстрі речових прав власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що за життя її батьку ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, у рівних частках належало будинковолодіння АДРЕСА_1 в рівних частках, оскільки збудоване під час їхнього шлюбу. Після смерті її батька все нерухоме майно за вказаною адресою успадкувала мати ОСОБА_7

Вона (позивач) є спадкоємцем після смерті матері, оскільки фактично вступила у володіння спадковим майном, що розташоване на АДРЕСА_1.

Однак, при перерозподілі та визначенні часток у будинковолодінні Горенською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області було допущено помилку й замість 50/50 частки (100 % повної ідеальної частки), помилково зазначено 43/50 частки.

Посилаючись на те, що після смерті матері ОСОБА_7 вона (позивач) фактично успадкувала 7/50 частин будинковолодіння АДРЕСА_1, сплачує за цю частку земельний податок, комунальні послуги тощо, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для задоволення позову у зв'язку з недоведеністю позивачем належності їй саме 7/50 частин спірного будинку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2018 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції, як таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з таким вирішенням спору, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу на надходили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6 18 квітня 1980 року його дружина ОСОБА_7 звернулась із заявою до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після його смерті, до складу якої входив будинок АДРЕСА_1.

11 січня 1996 року ОСОБА_7 померла й після її смерті відкрилась спадщина, яку 05 червня 1996 року прийняв її син ОСОБА_8 шляхом подачі заяви до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори.

ОСОБА_4 фактично після смерті ОСОБА_7 вступила у володіння спадковим майном, що розташоване на АДРЕСА_1, обслуговує будинковолодіння та сплачує комунальні послуги.

06 червня 2000 року ОСОБА_8 склав заповіт на ім'я ОСОБА_9, яким заповів останній все належне йому на праві власності майно.

04 жовтня 2000 року ОСОБА_8 помер і після його смерті спадщину у порядку спадкування за законом прийняла ОСОБА_9, звернувшись із заявою до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер брат ОСОБА_4 - ОСОБА_10, який за життя також мав право у порядку спадкування після смерті батьків на будинок АДРЕСА_1. Після його смерті 20 серпня 2011 року спадщину прийняв син ОСОБА_5 шляхом подачі заяви до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори.

Зазначені обставини встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року, залишеним без зміни ухвалами апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року, в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_9, Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області про визнання недійсним дублікату договору дарування Ѕ частини будинковолодіння, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину жилого будинку, зобов'язання скасувати його державну реєстрацію, зобов'язання скасувати реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нерухомого майна і визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Зазначеним рішенням визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 квітня 2013 року на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_9 Зобов'язано комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» скасувати державну реєстрацію Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8, що зареєстровано на підставі постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2012 року. У решті вимог, зокрема, про визнання права власності за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом на 7/50 частин спірного будинковолодінння, відмовлено.

Під час розгляду вищевказаної справи ОСОБА_4 зазначала, що фактично прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_7, оскільки постійно проживає і зареєстрована з народження у спірному будинку. Із-за плутанини і невідповідності розрахунків щодо часток в будинковолодінні залишились неврахованими 7/50 часток, на які просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом.

Києво-Святошинський районний суд при прийнятті рішенні від 11 вересня 2015 року, яке є преюдиційним, не вбачав підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності в порядку спадкування за законом на 7/50 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 з огляду на недоведеність нею того, що ці 7/50 частин повинні належати саме їй.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_4 посилалась на норми закону, що регулюють правовідносини, які виникли з моменту вступу в дію нового ЦК України, а саме: з 01 січня 2004 року.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України 2003 року і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України 2003 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 524 ЦК УРСР, який був чинним на момент відкриття спадщини після смерті матері позивача, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

Згідно з положеннями статей 529, 548, 549 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном чи подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норми закріплені й у статті 81 ЦПК України (у редакції на час розгляду справи апеляційним судом)

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми закону, які поширюються на спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на частину спірного будинковолодіння.

Належність їй 7/50 частин будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 не довела, що є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), стаття 81 ЦК України.

Також, суди вірно не вбачали підстав для задоволення вимог про зобов'язання Управління з питань надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області зареєструвати за нею 7/50 частин, оскільки ці вимоги є похідними від позовних вимог про визнання права власності.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до оцінки доказів, незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами, які їх обґрунтовано спростували.

Згідно з положеннями статті 400 ЦПК України оцінка доказів не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року та постанови апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2018 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат