Судді Київського апеляційного суду Іванової І.В.
Провадження № 22-ц/824/4365/2019
у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року про відмову у забезпеченні позову,
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
У вересні 2018 року позивач ТОВ Агрофірма «Матюші» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, ТДВ «Шамраївський цукровий завод», державного реєстратора Київської обласної філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Янчук С.В., в якому просив визнати недійсним, вчинений ОСОБА_1 односторонній правочин щодо розірвання в односторонньому порядку Договору оренди від 07.08.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ Агрофірма «Матюші», оформлений повідомленням ОСОБА_1 від 26.12.2017 року і скасувати рішення про державну реєстрацію припинення права оренди; визнати недійсним договір оренди землі від 29.12.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТДВ «Шамраївський цукровий завод», скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди.
18 грудня 2018 року позивач ТОВ Агрофірма «Матюші» звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, посилаючись на те, що власники спірних земельних ділянок, які першочергово були передані в оренду ТОВ Агрофірма «Матюші», мають намір у майбутньому здійснити поділ таких земельних ділянок, внаслідок чого державна реєстрація земельних ділянок та їх кадастрові номери будуть скасовані, що призведе до неможливості виконання судового рішення у даній справі. Томупозивач ТОВ Агрофірма «Матюші» просив суд вжити заходи забезпечення позову ТОВ Агрофірма «Матюші» у даній справі шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 2,1401 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області та шляхом заборони Міністерству юстиції України та його територіальним органам, усім суб'єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб'єктам), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, у тому числі нотаріусам, державним виконавцям, приватним виконавцям, вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо цієї земельної ділянки.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року у задоволенні заяви ТОВ Агрофірма «Матюші» про забезпечення позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з безпідставності доводів позивача, оскільки вказані дії відповідача можуть бути предметом окремого судового розгляду, а на правовідносини, що виникли в даній справі не впливають.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач ТОВ Агрофірма «Матюші» подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати через порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі, обставинам справи, та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву товариства.
Постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення.
Заява ТОВ Агрофірма «Матюші» про забезпечення позову задоволена частково. Накладено арешт на земельну ділянку, площею 2,1401 га з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.
В іншій частині вимог заяви відмовлено.
Суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції та дійшов висновку про співмірність заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, оскільки предметом оскаржуваного договору оренди земельної ділянки, є безпосередньо земельна ділянка, відносно якої позивач просить суд накласти арешт.
Не погоджуючись із такою позицією Київського апеляційного суду, вважаю за необхідне викласти окрему думку стосовно постанови Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року ухваленої за наслідком розгляду апеляційної скарги на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року про відмову у забезпеченні позову.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюються для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).
Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Крім того, підпунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.
Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов'язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач обґрунтував її тим, що власник має намір у майбутньому здійснити поділ земельної ділянки, внаслідок чого, будуть присвоєні нові кадастрові номери, що призведе до неможливості виконання судового рішення у даній справі.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції обґрунтовано врахував як зміст вимог позивача, які полягають у визнанні недійсними правочинів та рішень державного реєстратора, так і відсутність доказів про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
Також, суд вірно вказав, що позивачем не надано доказів про вчинення відповідачем ОСОБА_1 дій чи наміри вчинити дії щодо поділу земельних ділянок, а заява позивача ґрунтується на припущеннях та не доводиться об'єктивними доказами.
Вважаю, з таким висновком необхідно погодитись, оскільки суд встановивши, що обраний спосіб забезпечення позову є необґрунтованим та недоцільним, оскільки не забезпечує збалансованості інтересів сторін, може завдати прямої шкоди відповідачу, як власнику земельної ділянки, на яке позивач просить накласти арешт та не містить доведеності співмірності позовних вимог із обраним способом забезпечення позову, тому вважаю, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд прийшов до хибних висновків про недоведеність заявником підстав для вжиття заходів забезпечення позову вважаю необґрунтованими.
Подаючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, заявник не надав суду відомостей чи доказів, що відповідач ОСОБА_1 вчинила або має намір вчинити дії щодо поділу спірної земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів справи, на даний час справа розглядається судом із 16 жовтня 2018 року, тобто близько 6 місяців, і відсутні докази, що за вказаний період відповідачем ОСОБА_1 було вчинено чи розпочато дії щодо поділу земельної ділянки.
Посилання в обґрунтування доводів на правовідносини між іншими особами, які не є учасниками справи, зокрема ТОВ «Олійникова Слобода» та ПОСП «Сидори» не мають правового значення для вирішення цієї скарги.
Крім того, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову підлягають відхиленню, з наступних міркувань.
Заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач у вигляді накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборони усім суб'єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії у відношенні цієї ділянки, не є співмірними, бо не пов'язані і не стосуються забезпечення виконання заявлених ним позовних вимог.
Зокрема у випадку задоволення вимог позивача про визнання недійсними оспорюваних правочинів, таке рішення не підлягає примусовому виконанню в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а отже його виконання не може бути утруднене чи унеможливлене. В тому числі рішення про визнання правочину недійсним не є підставою для внесення державним реєстратором змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Це ж стосується і ефективного захисту прав позивача, які будуть захищені з моменту набрання таким рішенням законної сили.
Щодо вимог позивача про скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» і реєстрації права оренди на спірну ділянку за ТзДВ «Шамраївський цукровий завод», то дані вимоги теж не підлягають виконанню з огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2018 року (п.5.17) у справі № 915/127/18, згідно якого право або інтерес позивача, який вважає себе орендарем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права оренди іншої особи. При цьому рішення суб'єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення реєстратора про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, де суд вказав, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб'єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (п.32).
При цьому вимоги про скасування відповідних записів про проведену державну реєстрацію права оренди за відповідачем ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» для поновлення своїх прав оренди позивачем у справі не заявлені.
Доводи представника ТОВ Агрофірма «Матюші» в суді апеляційної інстанції про те, що позивачу стало відомо, що 04.03.2019 року зареєстровано право користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ «Шамраївський цукровий завод», не спростовують висновків суду, оскільки не є предметом спору у даній справі і фактично можуть стосуватися порушення його прав як орендаря цієї ділянки у майбутньому.
Так, відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою (а згідно ст.ст.395, 396 ЦК України і особа, яка має речові права на чуже майно), може звернутися до суду із вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Отже, якщо позивач, який як орендар ділянки має речові права на чуже майно, має достатні підстави передбачати можливість порушення своїх прав іншою особою, то в такому випадку законом визначений чіткий спосіб захисту - це звернення до суду із відповідним позовом про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, а не забезпечення позову з огляду на імовірне порушення прав у майбутньому, яке не пов'язане із позовними вимогами.
При цьому наявність самого по собі позову про визнання недійсним дострокового розірвання договору орендита визнання недійсним укладеного договору оренди земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, шляхом накладення заборони користуватись або розпоряджатись нею законному власнику, з огляду на те, що право власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку позивачем не оспорюється і будь яких вимог щодо цієї земельної ділянки позивачем не заявлено, а предметом спору є лише виключно договірно-правові відносини стосовно недійсності договору, які мають правові наслідки, що настають незалежно від обраного позивачем способу забезпечення позову.
Відтак, враховуючи те, що метою забезпечення позову є реалізація в майбутньому актів правосуддя, у той час як накладення арешту на земельну ділянку відповідача не забезпечить, у разі задоволення позову, виконання рішення, необхідно погодитись з висновком суду, що вимоги позивача про забезпечення позову не відповідають заявленим позовним вимогам та обставинам справи.
З урахуванням викладеного, вважаю висновок апеляційного суду про скасування ухвали суду першої інстанції, помилковим.
Отже, на мою думку, у цій справі необхідно було залишити без задоволення апеляційну скаргу ТОВ Агрофірма «Матюші», а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року про відмову у забезпеченні позову залишити без змін.
Суддя І.В.Іванова