Справа № 604/97/19
Провадження № 2/604/126/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі:

Головуючого судді Сташків Н.Б.

за участю секретаря судового засідання Гамана В.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в смт. Підволочиськ в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Підволочиської районної державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття осіб з реєстрації -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, яка є також законним представником неповнолітнього ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Підволочиської районної державної адміністрації, про усунення позивачу перешкод в користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 згідно з свідоцтвом про право власності. Окрім нього за зазначеною адресою зареєстровані дружина, син, колишня невістка та їх спільний неповнолітній син. Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 червня 2012 року № 2/1912/277/12 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач та її неповнолітній син проживають за іншою адресою, будь-які відносини з ними не підтримують. Водночас реєстрація місця проживання відповідача створює позивачу перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки останній вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб, а також перешкоди для отримання субсидій. Крім того, у разі відчуження нерухомого майна позивач, як продавець, буде зобов'язаний повідомити потенційних покупців про відповідний факт, що може спровокувати відмову останніх від придбання майна, обмеженого правами третіх осіб. Оскільки в добровільному порядку відповідач та неповнолітній ОСОБА_4 знятись з реєстрації не бажає, просить позов задовольнити. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Ухвалою судді від 20 лютого 2019 року по даній справі відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін.

Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, яка є також законним представником неповнолітнього ОСОБА_4, в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про день слухання справи в суді, причини її неявки суду не відомі, а тому у відповідності до ст.281 ЦПК України, слід ухвалити заочне рішення по справі.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служби у справах дітей Підволочиської РДА Тернопільської області, подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Просить долучити до матеріалів справи висновок органу опіки, піклування, що відповідає інтересам дитини.

За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення за правилами спрощеного позовного провадження, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 247,179 ЦПК України, виходячи з наступного:

Відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 30 грудня 2008 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1, що стверджується витягом про реєстрацію право власності на нерухоме майно № 21833710 від 11 лютого 2009 року.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожна особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

З довідки, виданої виконкомом Новосільської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області від 20 червня 2018 року №150, вбачається, що до складу сім'ї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає в АДРЕСА_1, входять: дружина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, невістка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області № 2/1912/277/12 від 13 червня 2012 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, зареєстрований 07 листопада 1998 року Новосільською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області - розірвано.

Відповідно до актів обстеження умов проживання сім'ї ОСОБА_1 № 12 від 29 січня 2019 року, № 280 від 12 листопада 2018 року, № 151 від 20 червня 2018 року невістка заявника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, та онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, в житловому будинку в АДРЕСА_1, зареєстровані, але фактично за місцем реєстрації не проживають з 01 травня 2016 року.

Крім того, як убачається з довідки Новосільської сільської ради № 72 від 18 лютого 2019 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, згідно погосподарського обліку зареєстровані на території с. Гнилички Підволочиського району, однак за зазначеною адресою не проживають. Документів на підтвердження перебування їх за кордоном немає.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Частина 4 ст. 3 СК України передбачає, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Судом встановлено, що між позивачем та неповнолітнім ОСОБА_4 наявне кровне споріднення, що є ознакою сім'ї.

Крім того судом встановлено, що відповідач разом із свої неповнолітнім сином не проживає за адресою: АДРЕСА_1 понад один рік без поважних причин.

Ч. 3 ст. 160 СК України кореспондує ч. 2 ст. 313 ЦК України, згідно якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_8, а отже на час розгляду справи досяг чотирнадцяти років.

Частина 2 ст. 29 ЦК України передбачає, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З висновку органу опіки та піклування Підволочиської РДА №01-431/01-01-17 від 27 березня 2019 року убачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, в будинку, який належить на праві власності ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме мано серії НОМЕР_1 від 30 грудня 2008 року. Неповнолітній з матір'ю постійно проживає в Республіці Італія, про що свідчать акти обстеження умов проживання, свідчення батька дитини. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, батько неповнолітнього не заперечує щодо визнання сина таким, що втратив право користування житлом, яке не належить йому та його родині. У разі повернення дитини на Україну забезпечить його проживання та реєстрацію за своїм місцем проживання. Відповідно до ЗУ «Про охорону дитинства, «Про місцеві державні адміністрації», «Про органи служби у справах дітей та спеціальні установи у справах дітей», беручи до уваги громадянство, згоду батька, відсутність неповнолітнього за місцем реєстрації більше року, орган опіки і піклування вважає доцільним визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним.

При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожна особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 31 січня 2011 року.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку, у зв'язку з чим право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову.

Крім того, суд також приходить до висновку, що згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути 768,40 грн судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ч. 1 ст. 9, ст. 41 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 13, 15, 76, 77-82, 209, 258, 263-265, 273, 280-282 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, адреса проживання с. Гнилички Підволочиського району Тернопільської області, до ОСОБА_2, адреса реєстрації с. Гнилички Підволочиського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Підволочиської районної державної адміністрації, юридична адреса: вул. Д.Галицького,80, смт. Підволочиськ Тернопільської області, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття осіб з реєстрації - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 768,40 грн судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя - підпис

копія вірна:

Суддя Н.Б.Сташків