Справа № 307/1770/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.,

за участю секретаря - Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Кухти Ольги Василівни на рішення Тячівського районного суду від 16 липня 2018 року (головуючий суддею Гримут В.І., повний текст рішення складено 16.07.2018) в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, де треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Тячівська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, Тячівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, про надання дозволу на виготовлення дитячих проїзних документів та виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Тячівського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення дитячих проїзних документів та виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька

В обґрунтування позову посилається на те, що у шлюбі з відповідачем у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4. 26.07.2017 шлюб між ними був розірваний. Вона повністю матеріально забезпечує дитину, створює їй належні умови для розвитку та лікування. Через відсутність на території України постійного місця роботи вона виїхала у Чеську Республікуна заробітки, де з часом знайшла хорошу роботу та почала проживати з іншим чоловіком. Донька захворіла на хронічний бронхіт, у неї загострилися приступи і вона може померти від нестачі кисню, тому потребує стаціонарного лікування. 17.04.2018 о 00.45 год., вони привезли дитину до Кромеріцької лікарні Чеської Республіки, де лікарям за допомогою новітніх технологій вдалося повернути її до життя. З метою надання доньці належного медичного обслуговування вона звернулася до відповідача про надання дозволу на виготовлення дитячих проїзних документів та виїзд за кордон неповнолітньої дитини без його згоди, але він відмовився.

Посилаючись на викладене просила суд надати дозвіл на виготовлення дитячих проїзних документів для виїзду за кордон малолітньої доньки ОСОБА_4, та дозвіл на її виїзд за кордон без згоди та супроводу батька ОСОБА_1

Рішенням Тячівського районного суду від 16 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

На дане рішення ОСОБА_1 та його представник Кухта О.В. подали апеляційну скаргу в якій просять рішення суду скасувати та увалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилаються на те, що ухвали про відкриття провадження у справи та судових повісток він не отримував. Суду не надано доказів на підтвердження його відмови щодо виїзду дитини за кордон. Звертає увагу на те, що попереднім судовим рішенням Тячівського районного суду від 19.10.2017 було надано дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_4 за кордон в період шкільних канікул по 28 лютого 2018 року включно, а перебування дитини в Чеській Республіці 17 квітня 2018 року є незаконним, що свідчить про неправомірність дій матері.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка знаходиться на утриманні позивачки (а.с.7, 8, 12). Рішенням Тячівського районного суду від 26.07.2017 (справа №307/1708/17) шлюб між сторонами розірвано (а.с.91-93). Рішенням Тячівського районного суду від 26.07.2017 (справа №307/1709/17) стягнуто з відповідача аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі 1200 грн. з 06.07.2017 і до її повноліття (а.с.14-15).

Позивач працює у Чеській Республіці. Малолітня ОСОБА_4 хворіє на хронічний бронхіт. На час перебування матері за кордоном дитина перебуває з бабусею або з сестрою позивачки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів з огляду на таке.

Так, вирішуючи вимогу про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення паспорту для виїзду за кордон малолітньої доньки, суд послався на п.18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 за №231. Однак Постанова Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 за №231 втратила чинність з 01 квітня 2015 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України N 682 від 26.11.2014, а відтак не може бути застосована до даних правовідносин.

Відповідно до п.п.2 п.7 «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, якщо батьки не перебувають у шлюбі, здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Вказаним вище Порядком взагалі не передбачена можливість вирішення такого питання в судовому порядку.

Встановлено, що шлюб між батьками малолітньої ОСОБА_4 - розірвано, дитина проживає з матір'ю. Отже, згода відповідача ОСОБА_1 на оформлення паспорта для виїзду за кордон ОСОБА_4 - не потрібна. Вказане свідчить про те, що вимога ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення паспорту для виїзду за кордон малолітньої доньки є безпідставною та задоволенню не підлягає.

З приводу вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що рішенням Тячівського районного суду від 19.10.2017 (справа №307/1915/17) дозволено разовий тимчасовий виїзд неповнолітньої ОСОБА_4 за кордон, в Чеську Республіку, в період шкільних канікул, в період з дня набрання даного рішення суду законної сили по 28 лютого 2018 року включно, у супроводі матері ОСОБА_3, без згоди батька ОСОБА_1 (а.с.18-19).

Позивач працює у Чеській Республіці. На час перебування в Україні дитина сторін з батьком не проживає.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що його відмова в наданні дозволу на оформлення проїзних документів та вивезення дитини є недоведеною, а надання дозволу на виїзди дитини на майбутнє фактично позбавляє його - батька дитини - брати участь у її вихованні та можливості спілкування з дитиною.

Проте, саме по собі подання ОСОБА_1 даної апеляційної карги, в якій він просить відмовити в задоволенні позову, свідчить про відсутність його згоди на виїзд дитини за кордон.

Відповідач звертався до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку зустрічей з дитиною. Питання щодо встановлення днів та годин зустрічей ОСОБА_1 з малолітньою ОСОБА_4 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Тячівській Райдержадміністрації (а.с.77). На засіданні комісії малолітня ОСОБА_4 сказала, що боїться батька, не хоче з ним спілкуватися та зустрічатися, і за висновком комісії - недоцільно встановлювати батькові графік зустрічей з дитиною, оскільки це може травмувати дівчинку

Як зазначила в судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Кухта О.В., враховуючи небажання доньки спілкуватися та зустрічатися з батьком, було подано заяву про залишення без розгляду позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку зустрічей з дитиною. Ухвалою Тячівського районного суду від 27 листопада 2018 року (справа № 307/2509/18) позов ОСОБА_5 було залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (а.с.89-90).

Законом України від 14.07.2016 р. N 1474-VIII внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за закордон колегія суддів враховує, що дитина перебуває на вихованні та утриманні матері, яка працює у Чеській Республіці та має можливість забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; ОСОБА_4 на час перебування матері за кордоном перебуває з бабусею або з сестрою позивачки, хворіє на хронічний бронхіт, а перебуваючи із матір'ю за кордоном може отримати там належне лікування та догляд; за висновком комісії з питань захисту прав дитини при Тячівській РДА недоцільно встановлювати батькові графік зустрічей з дитиною, оскільки це може травмувати дівчинку; позов ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку зустрічей за його заявою було залишено без розгляду. Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що надання дозволу на тимчасові виїзди дитини з матір'ю до Чеської Республіки відповідатиме найкращим інтересам дитини.

В той же час, суд першої інстанції в своєму рішенні не зазначив країну прямування та період, на який надається дозвіл на виїзд за кордон без супроводу батька.

Відповідно до п. 4 «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», особам, які не досягли 16-річного віку, паспорт для виїзду за кордон оформляється на чотири роки. Наразі, з врахуванням перебування спору в суді, паспорт громадянина України ОСОБА_4 для виїзду за кордон - не оформлено. А тому судова колегія вважає, що дозвіл на тимчасові виїзди малолітньої ОСОБА_4 за кордон без згоди та супроводу батька - ОСОБА_1 - слід надати протягом строку дії паспорта, який буде їй оформлено.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права слід змінити з підстав, передбачених п.п.3,4 ст. 376 ЦПК України - надати ОСОБА_3 дозвіл на тимчасові виїзди малолітньої ОСОБА_4 за кордон до Чеської Республіки протягом строку дії паспорта громадянина України ОСОБА_4 для виїзду за кордон - без згоди та супроводу батька - ОСОБА_1. У задоволенні вимоги про надання дозволу на виготовлення паспорту для виїзду за кордон малолітньої доньки слід відмовити.

Керуючись ст.368, п. 2 ч. 1 ст.374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст.376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника Кухти Ольги Василівни - задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 16 липня 2018 року - змінити.

Надати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканці АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) дозвіл на тимчасові виїзди громадянки України - малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 - за кордон до Чеської Республіки протягом строку дії паспорта громадянина України ОСОБА_4 для виїзду за кордон - без згоди та супроводу батька - ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця АДРЕСА_2).

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2019 року.

Головуюча

Судді