Дата документу 23.04.2019 Справа № 316/700/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 316/700/18
Провадження №22-ц/807/83/19
Головуючий в 1-й інстанції Вільямовська Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства ОСОБА_5 банк «Приватбанк» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 серпня 2018 року, ухвалене в м. Енергодар у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 банк «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

04.05.2017 року позивач ОСОБА_7 акціонерне товариство ОСОБА_5 банк «ПриватБанк» звернувся до Енергодарського міського суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_6, про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.06.2010 року, зазначивши підставою позову ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч.1 ст.598, 599, 610, ч.2 ст.615, 629, 1050, 1054 ЦК України, у спосіб захисту визначений ст.16 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 24.06.2010 року ОСОБА_6 отримала кредит в розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі встановленому Договором. Відповідач своєчасно не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобовязання за вказаним Договором не виконав. У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором, станом на 31.03.2018 рік та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач, станом на 21.02.2018 рік, має заборгованість 87050,87 грн., яка складається з наступного: 13496,89 грн. заборгованість за кредитом, 66460,77 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2471,74 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 4121,47 грн. штраф (процентова складова). В звязку з викладеним, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 24.06.2010 року у розмірі 87050,87 грн., судові витрати в розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство ОСОБА_5 банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції необґрунтовано зазначено про відсутність доказів у справі, оскільки доказом користування кредитними коштами є виписка по рахунку, в якій відображено всі операції із використанням кредитних коштів, зняття грошових коштів, а також розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобовязання. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, щодо умов кредитування та приєднався до запропонованої банком пропозиції, уклавши кредитний договір відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_6 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, зясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В звязку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з анкети-заяви наданої позивачем, вбачається волевиявлення відповідача на отримання дебетової особистої карти, що спростовує обґрунтування позивача що ця заява свідчить про виявлення бажання на отримання 24.06.2010 р. кредиту в розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а отже і посилання позивача, що вказаною заявою відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, та те що заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПриватБанку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі є не доведеними. В анкеті заяві зазначалось про приєднання та ознайомлення з умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами банку, однак, в супереч посилання позивача, не зазначено, яких саме умов, правил, тарифів.

Основною умовою видачі платіжної картки є не написання заяви, а укладання договору, який повинен відповідати вимогам законодавства України, та у договорі про надання та використання платіжної картки, обовязково мають бути визначені предмет договору, права, обов'язки клієнта та емітента, їх відповідальність, порядок розгляду спорів та інші визначені сторонами умови. З написаної анкети-заяви встановлено її написання з метою отримання «дебетової особистої картки», а ні «дебетової кредитної картки», тощо, при цьому виконання банком умов визначених даним положенням щодо укладання договору з клієнтом (відповідачем по справі) про надання та використання даного виду платіжної картки із зазначенням всіх умов, матеріали справи не містять, позивачем таких доказів не надано.

Аналізуючи матеріали справи та надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що до матеріалів справи взагалі не надано належних та допустимих доказів на доведення обставин викладених в позовній заяві та існування предмету позову. Усі наведені позивачем документи дають привід виключно для припущення існування кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 від 26.04.2010 р. № б/н та не мають доказової сили і не доводять вимог та обґрунтувань на які посилається позивач.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується її підписом у заяві.

Частиною першою статті 634 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позивач звернувся з позовом 04.05.2018 посилаючись на те, що відповідач умови договору належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31 березня 2018 року у неї виникла заборгованість у розмірі 87 050,87 грн., з яких 13 496,89 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 66460,77 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 471,74 грн. - пеня та комісія за користування кредитом, 4621,47 грн. - штрафи, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором.

Доводи відповідача про те, що наданий банком розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності такої заборгованості у відповідача є неспроможними, оскільки під час розгляду справи відповідач не спростувала надані позивачем докази, не надала свого розрахунку, чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості, ніж зазначено позивачем.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності (а.с. 58-59).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно пункту 1.1.7.12. Умов та правил надання банківських послуг кредитний договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий самий строк (а.с. 21) . Водночас, із п. 2.1.1.12.5. Правил користування платіжною картою убачається, що строк дії кредитного договору, кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки (а.с. 31 зворот, погашення по кредиту процентів відбувається щомісячно за попередній місяць, а тіла кредиту в повному об'ємі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH).

Таким чином, умовами договору передбачено погашення відсотків за користування кредитом періодичними щомісячними платежами, а кредитного ліміту в повному обсязі не пізніше закінчення строку дії кредитної картки.

На виконання умов договору відповідачу видано картку № 1177117, та картку №120379 зі строком дії картки до 31 липня 2016 року (а.с. 95).

Останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 30 квітня 2016 року, погашення чергового платежу за кредитним договором повинно було бути здійснено ним в травні 2016 року, ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом 04 травня 2018 року, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 496,89 грн.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, нарахованих за період до 31 березня 2018 року, необхідно врахувати, що договором передбачено погашення відсотків за користування кредитом періодичними щомісячними платежами.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верхового Суду України, викладеному у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

З огляду на наведене, ПАТ КБ "ПриватБанк" пропустило строк позовної давності в частині звернення до суду з вимогами про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих за період до 4 травня 2015 року, що з урахуванням заяви відповідача про її застосування та відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, нарахованих до 4 травня 2015 року.

Крім того, після спливу строку дії договору, що відповідає строку дії кредитної картки - 31 липня 2016 року, припинилося право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню.

Зазначене узгоджується з висновком ОСОБА_8 Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318 цс 18, відповідно до якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування - 31 липня 2016 року, а тому починаючи із зазначеної дати ПАТ КБ "ПриватБанк" не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, а відтак позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованих за період з 31 липня 2016 року по 31 березня 2018 року, не підлягають задоволенню у зв'язку з їх необґрунтованістю.

З урахуванням наведеного, з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" підлягають стягненню проценти за користування кредитом, нараховані лише за період з 5 травня 2015 року по 31 липня 2016 року у розмірі нарахованих на поточну заборгованість процентів - 12553,60 грн., нарахованих на прострочену заборгованість процентів - 2235,18 грн. та за мінусом погашених відповідачем процентів за вказаний період - 9902,17 грн., що складає загальну суму процентів які підлягають стягненню (12553,60+2235,18-9902,17=4886,61) 4886,61 грн.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.12.2018 року у аналогічній справі №647/390/16-ц, провадження №61-33001св18.

Окрім цього, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідач на підставі пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором (а.с. 28 зворот).

При непогашенні суми простроченого кредиту згідно з пунктом 2.1.1.12.6.1. Умов та правил надання банківських послуг на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів (а.с. 31 зворот).

Крім того, згідно пункту 1.1.5.21. Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 процентів від суми позову (а.с. 19 зворот).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому з цих підстав щодо вимог банку щодо стягнення пені необхідно відмовити.

Крім того, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України "Про захист прав споживачів".

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часу кладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Проте позивач звертаючись до суду та посилаючись на те, що умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії (пункт 2.1.1.12.8.Умов та правил наданнябанківськихпослуг), однак не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Ухвалюючи цю постанову апеляційний суд зазначає про неможливість з вказаних підстав задовольнити вимоги банку щодо стягнення комісії.

Апеляційним судом, як зазначено вище, встановлено, що останній платіж відповідачем в період дії договору здійснено у квітні 2016 року.

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду із вказаним позовом про захист свого порушеного права 04 травня 2018 року.

Як указано відповідачем заявлено в суді першої інстанції про застосування позовної давності (а. с. 58-59).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша статті 261 ЦК України).

Частиною другою статті 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Як вбачається згідно пункту 1.1.5.21. Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 процентів від суми позову (а.с. 19 зворот).

У даному випадку штрафи визначені як у твердій сумі, так і у процентному розмірі від суми невиконаного зобов'язання, при цьому їх розмір та нарахування не залежить від терміну прострочення на відміну від такого виду неустойки як пеня (частина третя статті 549 ЦК України).

За таких обставин, апеляційним судом встановлено недотримання ПАТ КБ "ПриватБанк", з урахуванням вимог статей 256, 258 та 267 ЦК України, строку позовної давності в частині вимог про стягнення штрафів у розмірі 500 грн. та 5 % від суми позову та відмову у задоволенні позову у цій частині, з огляду на те, що кредитор звернувся до суду з позовом із пропуском річного строку спеціальної позовної давності.

Колегія суддів вважає необхідним відмовити у позові про стягнення з ОСОБА_6 неустойки у виді штрафу з вищевикладених підстав.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 року у справі №557/1361/15-ц, провадження №61-6036св18.

Доводи позивача, з якими помилково погодився і суд першої інстанції, про те, що кредитний договір ОСОБА_6 не укладала є безпідставними, оскільки правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідач з такими вимогами до суду не зверталась.

Вказані останні висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.11.2018 року у справі №344/3834/16-ц, провадження №61-27402св18.

Ураховуючи висновки апеляційної інстанції щодо відмови в позові в частині стягнення з відповідача штрафів, пені, комісії та відсоткам поза межами строку позовної давності та в межах дії строку договору - підлягає стягненню з відповідача на користь банку заборгованість за тілом кредиту у розмірі 13 496,89 грн. та за процентами за користування кредитом 4886,61 грн., що разом складає 18383,5 грн.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга повинна бути задоволена частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги з відповідача на користь позивача підлягає сплаті сума судового збору у розмірі 930,33грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства ОСОБА_5 банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 серпня 2018 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства ОСОБА_5 «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Акціонерного товариства ОСОБА_5 «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 24 червня 2010 року в розмірі 18383,50 грн., яка складається з наступного: 13 496,89 грн. тіло кредиту; 4886,61грн. нараховані проценти за користування кредитом.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Акціонерного товариства ОСОБА_5 «Приватбанк» судові витрати на оплату судового збору у розмірі 372,13 грн. за подання позову та 558,20 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 930,33 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 квітня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: О. В. Крилова

ОСОБА_3