ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/841/18 Головуючий суддя І інстанції Євтіфієв В. М.
Провадження № 22-ц/818/2/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів колегії ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Євтіфієва В.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення позики,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду та на підставі ст.ст. 1046, 1048, 1049 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_4 позику у сумі 563 долари США, що за офіційним курсом НБУ долара США по відношенню до гривні станом на 26.02.2018 (2698.8658 грн. за 100 доларів) становить 15194,61 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказав, що 28.02.2015 він погодився на пропозицію ОСОБА_4 і передав їй 563 долари США, що за офіційним курсом НБУ долара США по відношенню до гривні станом на 26.02.2018 (2698.8658 грн. за 100 доларів) становить 15194,61 грн., в якості вкладу під проценти. При цьому за пропозицією ОСОБА_4 він підписав надану нею ксерокопію депозитно-накопичувального договору від 28.02.2015 року та у такій же формі анкету клієнта компанії, на які була печатку із зазначенням фонду «multi-cash-plus» та передав. У подальшому ОСОБА_4 запропонувала йому внести ще 63 долари США для належного оформлення депозиту, та відкрити рахунок у ПАТ КБ ПриватБанк, куди іноземна компанія буде перераховувати відсотки. На його пропозицію написати письму розписку, ОСОБА_4 відмовилася, пославшись на відсутність у неї паперу, і запевнила, що після закінчення дії договору, а саме 28.08.2015 року, вона обовязково поверне мені гроші вже з оновленими відсотками. Не дивлячись на це, за наполяганням позивача ОСОБА_4 на підтвердження отримання від нього 563 долара США написала письмову розписку.

Жодних перерахувань у вигляді відсотків за передані позивачем гроші так і не надійшло, про що свідчить додана роздруківка про рух коштів по рахунку позивача в АТ КБ Приватбанк.

ОСОБА_4 взяті у позивача кошти у сумі 563 долара США так і не повернула, тому він був вимушений заявити позов про повернення кредиту.

Відповідач надала суду відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача не визнала. Вказала, що викладені позивачем обставини частково не відповідають дійсності. Зазначила, що 28.02.2015 ОСОБА_3 їй були передані грошові кошти в сумі 563 долара США. Між нею та іноземною компанією «Internet Business Partner Project» (Панама) були укладені депозитно-накопичувальні договори від 12.01.2015, 30.01.2015, 15.02.2015, відповідно до п.п.1,2 яких компанія приймає грошові кошти, розташовує їх на депозитному рахунку, а відповідачка отримаю кожен місяць відсотки та грошову суму у повному обсязі після закінчення дії договору. В договорі зазначено, що Українське представництво вказаної іноземної компанії знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Фрунзе, б.4. Вказала, що вона не є та ніколи не була офіційним представником вказаної вище іноземної компанії, а тільки допомагала декільком своїм знайомим в оформленні договору з компанією, бо сама вже мала такий досвід. Будь-якої винагороди від компанії «Internet Business Partner Project» вона ніколи не отримувала. Позивач попросив її покласти грошові кошти на рахунок компанії, на що вона погодилася. На прохання позивача вона написала розписку про отримання грошей для оформлення в компанії депозиту «multi-cash-plus.com», бо не вбачала в своїх діях будь-яких порушень та не мала наміру направити вказані гроші за іншим призначенням. Послалась на те, що вона не переконувала позивача укладати договір з компанією, не надавала ніяких пропозицій, як зазначено у позові від імені ОСОБА_3, а тільки поділилася інформацією та виконала прохання позивача. У подальшому обіцянка з її боку була виконана шляхом передачі взятих у позивача коштів через представника до іноземної компанії, що було зафіксовано у електронному кабінеті вкладника. Зазначила, що розписка про отримання грошей для оформлення в компанії депозиту «multi-cash-plus.com» від 28.02.2015, яка відповідачкою була надана позивачу, ніяким чином не підтверджує наявності договору позики, бо гроші були отримані відповідачкою не для своїх потреб, не в борг, та відсутнє з її боку зобовязання повернути кошти з вказівкою на конкретний строк та порядок повернення.

Позивачем суду було надано заперечення на відзив.

ОСОБА_3 вказав, що ОСОБА_4, отримуючи від позивача у позику кошти, надала позивачу у якості безумовного виконання своїх боргових зобовязань ксерокопію депозитно-накопичувального договору від 28.02.2015 та у такому ж виконанні анкету «Клієнта компанії», на яких директором українського представництва значилось прізвище «ОСОБА_5Г.». При цьому, у цих паперах не було жодної згадки як про неї самої, так і про зазначеного нею нібито представника компанії ОСОБА_6 Позивач мав справу особисто з ОСОБА_4, вона у позивача брала кошти, тому він наполягав на написані розписки про отримання нею коштів.

Позивач позов підтримав, у вільних поясненнях, наданих суду, вказав обставини викладені в позовній заяві та запереченнях.

Відповідач позовні вимоги не визнала, в поясненнях послалась на обставини викладені у відзиві на позовні вимоги.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 було подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, пославшись на порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні. Просить стягнути з відповідача судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

В обґрунтування скарги зазначив, що районним судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат, у рішенні не було зазначено повних даних учасників справи, дати складення його повного тексту. Послався на те, що суд безпідставно зробив висновок про те, що між сторонами склались відносини з надання послуг, оскільки визнання відповідачем отримання від нього грошових коштів є нічим іншим як позикою. Вказав, що, з огляду на те, що відповідач не є офіційним представником іноземної компанії, вона не уповноважена надавати послуги від їх імені. Зазначив, що відповідачем суду було надано «докази з електронного кабінету сайту компанії», проте не вказано сайту якої компанії вони стосуються. Зауважив, що відповідачем не було надано суду доказів, що вона внесла кошти позивача на рахунок іноземної компанії.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи надано не було.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

У ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 28.02.2015 власноручно надала розписку позивачу, згідно якої, отримала для оформлення накопичувального депозиту «multi-cash-plus.com» кошти у сумі 563 долари США., що за офіційним курсом НБУ долару США по відношенню до гривні станом на 28.02.2015 року становило 15630,01 грн.

Названі кошти позивач передав відповідачці з метою внесення на депозитний рахунок під відсотки, які на той час були відповідно до акції підвищені.

Вказані обставини добровільно визнає відповідач, а тому відповідно до ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Крім того, факт передачі означеної суми коштів свідчить копія вказаної розписки.

ОСОБА_4 заповнила, а позивач підписав наданий нею депозитно-накопичувальний договір від 28.02.2015 та анкету «Клієнта компанії». Означений факт також визнає відповідач.

Крім того, як зазначає відповідач ОСОБА_4, вона та іноземна компанія «Internet Business Partner Project» (Панама) уклали депозитно-накопичувальні договори від 12.01.2015, 30.01.2015, 15.02.2015, відповідно до п.п.1,2 яких компанія приймає грошові кошти, розташовує їх на депозитному рахунку, а відповідачка отримаю кожен місяць відсотки та грошову суму у повному обсязі після закінчення дії договору. Вказані обставини не спростовані позивачем, а тому вони є доведеними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що недоведеним є факт укладення сторонами договору позики (кредиту) в межах якого у сторін виникли права та обовязки, а тому відсутні передбачені у ст. 1049 ЦК України підстави для стягнення боргу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З матеріалів справи вбачається, що 28.02.2015 ОСОБА_4 видала позивачу розписку наступного змісту:

«Я, ОСОБА_4, НОМЕР_1, прийняла від ОСОБА_3 суму у розмірі 563 у.о. для оформлення в компанію «multi-cash-plus.com» (т. 1 а.с. 6).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 13.12.2017, винесеної за результатами розгляду справи № 309/3458/14-ц, за яким за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції вірно зясував та належним чином мотивував висновок про те, що з тексту розписки не вбачається, що відповідач отримав у позивача грошові кошти у борг та зобовязалась у звязку з цим повернути таку ж суму грошових коштів.

Оскільки у наведеному вище тексті розписки відсутні всі істотні умови договору позики, зокрема про отримання відповідачем грошових коштів у власність та зобов'язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), ст. 1046 ЦК України, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком про те, що у даному випадку не було доведено факт укладення між сторонами договору позики.

Колегія суддів зазначає, що порушення положень п.п. 2, 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України (відсутність розподілу судових витрат, повних даних осіб, місце їх реєстрації, реєстраційних номерів облікових карток платників податків) є формальним порушенням, яке в цілому не вплинуло на законність та обґрунтованість рішення щодо суті справи, тому ці доводи скарги підлягають відхиленню. Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скарги про те, що судом першої інстанції не було зазначено дати складення повного тексту рішення суду, оскільки такою датою на аркуші справи 104 вказано 28.11.2018.

Інші доводи скарги стосуються доведеності інших договорів, депозиту та надання послуг, які не були предметом позову, який був розглянутий судом першої інстанції, перебувають поза межами справи, яку розглянув суд першої інстанції, тому відповідно до змісту ст. 367 ЦПК України колегія суддів ці доводи скарги відхиляє.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Питання про судові витрати не вирішується з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 18.04.2019.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В. Бурлака.

ОСОБА_2.