Справа № 759/5698/17 Головуючий 1 інстанція- Миколаєць І.О.
Провадження № 22-ц/824/4927/18 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 16 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення належних до виплати сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом,який надалі доповнила і мотивувала тим, що вона працювала у відповідача ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на посаді лампівника 2-го розряду із 2007 року. Наказом відповідача № 131-к від 03 червня 2015 року її звільнено з роботи за власним бажанням. Вказувала, що при звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку. Зокрема відповідач не виплатив їй заробіток із листопада 2014 року по червень 2015 року в розмірі 27445,43 грн., одноразову допомогу у розмірі 3-х середньомісячних зарплат в сумі 10292,01 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4305,12 грн. Вважає, що згідно ст.117 КЗпП України відповідач має компенсувати їй середній заробіток за час затримки розрахунку із 03 червня 2015 року.

Після уточнення позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 27445,43 грн., одноразову допомогу в розмірі 10292,01 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4305,12 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 75474,74 грн., а всього 117517,03 грн. Допустити негайне виконання рішення суду на всю суму боргу.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 16 січня 2019 року позов задоволено. Стягнуто із ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітку в розмірі 27445,43 грн., одноразову допомогу в розмірі 10292,01 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4305,12 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 37737,37 грн., а всього стягнуто 79779,93 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення

- 2 -

для справи, та порушення судом норм процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд не врахував та не розглянув її заяву про збільшення позовних вимог, подану 03 квітня 2018 року, в якій вона збільшила розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також суд порушив передбачені процесуальним законом строки розгляду справи, який тривав майже два роки. Таке свідчить про порушення розумного строку судового розгляду, що передбачений ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд не допустив негайне виконання рішення, що є порушенням приписів процесуального закону.

Відповідач ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація»подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що не погоджується як із доводами апеляцінйої скарги, так і з рішенням суду першої інстанції, який прийняв незаконне рішення і повторно стягнув компенсацію за невикористану відпустку і вихідну допомогу, які вже нараховані позивачці і входять до розміру заборгованості 27445,43 грн. Просив не обмежуватися доводами апеляційної скарги згідно ч.4 ст.367 ЦПК України з огляду на порушення судом норм матеріального права.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позовустановить 117517,03 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду лампівника 2-го розряду на вугільній шахті «Ворошилівська» у м.Ровеньки Луганської області.

Наказом відповідача № 131-к від 03 червня 2015 року її звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Також судом встановлено, що при звільненні позивачки відповідач не провів з нею розрахунку та не виплатив їй заборгованість по заробітку із листопада 2014 року по червень

- 3 -

2015 року в розмірі 27445,43 грн., одноразову допомогу у розмірі 3-х середньомісячних зарплат в сумі 10292,01 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4305,12 грн.

Задовольняючи позов частково та стягуючи суми, належні до виплати при звільненні, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач на порушення вимог закону своєчасно не виплачував позивачці заробітну плату, а при її звільненні не виплатив розрахунок.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Проте колегія суддів не може погодитися із висновками суду щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що однією з обов'язкових умов застосування відповідальності роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є наявність у діях роботодавця вини.

Аналогічні роз'яснення містить п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» згідно якого стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, можливе за умови, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Заперечуючи проти вимог, відповідач послався у відзиві на позов, що шахта «Ворошилівська», де працювала позивачка, розташована у м.Ровеньки Луганської області, яке розпорядженням КМ України № 1085-р від 07 листопада 2014 року віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та на яких згідно згідно постанови КМ України № 595 від 07 листопада 2014 року обмежено виплату бюджетних коштів. Зокрема згідно п.2 вказаної постанови КМУ № 595 від 07 листопада 2014 у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють, видатки з державного бюджету, бюджету ПФУ та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади, а тому виплати позивачці не проводилися.

В матеріалах справи наявний Статут ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», згідно п.1.1. якого державне підприємство засноване на державній власності на підставі наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, належить до сфери його управління і у своїй діяльності керується в тому числі постановами КМ України.

Згідно п.2.1, 9.1 Статуту державне підприємство є неприбутковим і фінансується з бюджету за програмою «Ліквідація збиткових та вуглепереробних підприємств» через органи

- 4 -

Державного казначейства.

Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, суд не звернув уваги та не дав оцінки вказаним запереченням, які свідчать про відсутність вини відповідача у несвоєчасному проведенні розрахунку з огляду на необхідність виконання нормативних документів уряду України і отримання коштів з бюджету.

Також, вирішуючи спір, суд помилково ототожнив середній заробіток за час затримки розрахунку із компенсацією втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати та безпідставно застосував при вирішенні спору Закон України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженний постановою КМ України № 159 від 21 лютого 2001 року.

По-перше, вказані правові категорії за своїм змістом є різними як і є різними підстави їх застосування.

По-друге, таке суперечить вимогам позивачки, яка просила стягнути саме середній заробіток за час затримки розрахунку на підставі ст.117 ЦК України, чого суд не врахував.

Окрім того, стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, суд погодився із вказаним позивачкою розміром та не перевірив правильність його обрахунку відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

В матеріалах справи відсутні вказані у Порядку складові для обрахунку середнього заробітку, що у свою чергу свідчить про його необгрунтованість.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів щодо незаконності рішення у вказаній частині, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов'язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

- 5 -

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме положення ст.117 КЗпП України щодо можливості стягнення середнього заробітку за наявності вини роботодавця, а також враховуючи посилання на ці обставини відповідача у відзиві на позов та на апеляційну скаргу, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов в цій частині не підлягає до задоволення з огляду на відсутність вини відповідача у непроведенні розрахунку з позивачкою при її звільненні. При цьому колегія суддів вважає, що наявність постанови КМ України № 595 від 07 листопада 2014 року, яка забороняє виплату бюджетних коштів на окупованих територіях і згідно ст.117 Конституції України є обов'язковою до виконання, свідчить про поважність причин несвоєчасного розрахунку із позивачкою при її звільненні.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд не врахував заяву позивачки про збільшення позовних вимог щодо компенсації середнього заробітку, подану 03 квітня 2018 року, проте, з огляду на відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 в цій частині такі доводи не мають правового значення.

Також колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд всупереч приписам ст.430 ЦПК України не допустив негайне виконання рішення, водночас згідно приписів п.4 ч.1 ст.270 ЦПК України таке є підставою для ухвалення додаткового рішення, а не його скасування апеляційною інстанцією.

Твердження позивачки про надмірну тривалість судового розгляду, що свідчить про порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині розумного строку судового розгляду справи, не спростовують висновків апеляційного суду про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Окрім того, колегія суддів відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що суд повторно стягнув компенсацію за невикористану відпустку і вихідну допомогу, які вже нараховані позивачці і входять до розміру заборгованості 27445,43 грн. Такі доводи суперечать наявній у матеріалах справи довідці, виданій відокремленим підрозділом «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» від 14 вересня 2016 року, в якій вказано, що сума нарахованої заробітної плати за період з листопада 2014 року по червень 2015 року з розбивкою по кожному місяцю становить 27445,43 грн. Будь-які докази, що до даної суми входять окрім заробітку інші нарахування у справі відсутні і відповідачем не надані.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

- 6 -

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 16 січня 2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: