ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3540/19 Справа № 182/8718/18 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони справи :

заявник ОСОБА_1,

заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 року про відмову у відкритті провадження, постановлену суддею Кобеляцькою Шаховал І.О. у м. Нікополі,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт роботи ОСОБА_1 на шахтоуправлінні "Тернопільське" в/о "Жовтеньвугілля", правонаступником якої є ДП "Шахта Тернопільська" з 02 січня 1984 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, 09 січня 1987 року по 13 квітня 1987 року на посаді електрослюсара підземного, з 14 квітня 1987 року по 21 червня 1987 року на посаді учня підземного гірника очисного забою з повним робочим днем під землею, з 22 червня 1987 року по 02 березня 1988 року гірником очисного забою 5 розряду з повним робочим днем під землею, а також на посаді директора філії №2 АТЗТ "КРАМ" з 21 травня 1997 року по 02 вересня 2002 року.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись із ухвалою суду представник заявника подав апеляційну скаргу, в якій посилається що його заява про вставлення факту, що має юридичне значення, має розглядатися в порядку цивільного судочинства, просить її скасувати, а матеріали направити для подальшого розгляду. Оскаржувана ухвала на його думку, обмежує право на доступ до правосуддя.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у відкритті провадження, суд першої інстанції керувався ст.186 ЦПК України та дійшов висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а вирішення спірного питання віднесено до повноважень Управління Пенсійного фонду України.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 п.6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопад 1950 року (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24) ЄСПЛ закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) визначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Як видно з мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції, суд дійшов висновку, що поставлене заявником питання не підлягає розгляду судом, а відноситься до компетенції органів Пенсійного фонду, проте, колегія суддів вважає, що висновок суду є передчасним, оскільки судом не проведено судового розгляду із дотриманням передбаченого процесуальним законом порядку.

Відповідно до часини третьої статті 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», заяви № 7714/06 та № 23654/08), зокрема пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади.

У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України»ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13,14, 23, 25, 26). У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08)ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122,125). У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз'яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України.

З огляду на право заявника звернутися до суду за захистом будь яких порушених, на його думку прав, суд першої інстанції не може відмовляти у доступі до правосуддя.

За таких обставин, ухвала місцевого суду постановлена передчасно із порушенням процесуального права, тому підлягає скасуванню із передачею матеріалів заяви до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 367, п.4 ч.1 ст.379, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, задовольнити.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 року скасувати.

Матеріали заяви заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення, повернути до суду першої інстанції для вирішення питання відкриття провадження.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: