Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 464/799/17

провадження № 61-41826св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - відділ у справах дітей Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Ванівського О. М., Шандри М. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - відділ у справах дітей Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про встановлення юридичного факту, поділ майна та вселення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 з ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу з жовтня 2011 року по липень 2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 року у сторін народилась донька - ОСОБА_7.

В жовтні 2013 року сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1. Квартира була придбана за

280 000,00 грн, що еквівалентно було 35 000,00 доларів США. Договір купівлі-продажу квартири відповідач оформляв особисто.

В грудні 2013 року сторони переселились в придбану квартиру, та відповідач з донькою зареєструвався в квартирі. Позивачка з сином на той час була зареєстрована в будинку матері в місті Миколаєві і тому в спірній квартирі не могли бути зареєстрованими.

Починаючи з 2015 року відповідач різко змінив своє відношення до сім'ї, з березня 2015 року припинив надавати кошти на сім'ю та дітей, а 26 липня

2016 року вигнав її з дітьми з квартири та переселив у однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована на батька відповідача.

ОСОБА_4 просила встановити факт її проживання з відповідачем однією сім'єю без шлюбу з 15 жовтня 2011 року по 26 липня 2016 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 і поділити спільне майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири та вселити її разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_2

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій:

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 10 листопада

2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Вселено неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1

У задоволенні решту позовних вимог відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 01 лютого 2017 року щодо заборони ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо відчуження, передачі в заставу (іпотеку), оренду, найм, тощо, нерухомого майна-квартири АДРЕСА_2

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що неповнолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є дітьми відповідача, який є власником квартири АДРЕСА_2, а відтак мають право нарівні з відповідачем користуватись спірною квартирою.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, місцевий суд виходив з їх недоведеності.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 10 листопада 2017 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Постановлено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 15 жовтня 2011 року по 26 липня 2016 року.

Визнано квартиру № АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 776,00 грн.

В решті рішення залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована обґрунтованістю та доведеністю заявлених позовних вимог.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

01 серпня 2018 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року та залишити в силі рішення Сихівського районного суду міста Львова від 10 листопада

2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення спільного господарства, придбавання майна в інтересах сім'ї та проведення спільних витрат в період з 15 жовтня 2011 року по 26 липня 2016 року.

Сторони ніколи не проживали однією сім'єю, у них не було спільного бюджету, ніколи не обговорювали питання придбання спільного житла. Позивачці достеменно було відомо, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача та є його особистою власністю.

Доводи інших учасників справи:

07 вересня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи

з Сихівського районного суду міста Львова.

Зупинено виконання постанови апеляційного суду Львівської області

від 19 червня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції:

Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Обов'язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня

1999 року № 5-рп/99).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши факт спільного проживання сторін, народження у них спільних дітей, участь у вихованні якої брав відповідач, що також підтверджене показаннями свідків, дійшов правильного висновку про те, що вказані факти свідчать, що між ними склались усталені відносини, які притаманні подружжю.

Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім'єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частина четверта статті 368 ЦК України.

Установивши, що у вказаний позивачем період, а саме 04 жовтня 2013 року, була придбана спірна квартира, яка зареєстрована за відповідачем, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини цієї квартири, оскільки сторони в період з

15 жовтня 2011 року по 26 липня 206 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, в будь-якому іншому шлюбі вони не перебували.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до правил статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Щодо заявлених клопотань:

У серпні 2018 року від ОСОБА_5 до Верховного Суду надійшла заява про поворот виконання постанови апеляційного суду Львівської області

від 19 червня 2018 року.

Розгляд таких заяв проводиться відповідно до Розділу VI «Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє в позові повністю; задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_5 без задоволення, а постанови апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року без змін, тому заява ОСОБА_5 про поворот виконання постанови апеляційного суду Львівської області від 19 червня

2018 року задоволенню не підлягає.

Щодо виконання оскаржуваного судового рішення:

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання постанови апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436, 444 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови апеляційного суду Львівської області

від 19 червня 2018 року.

У задоволення заяви ОСОБА_5 про поворот виконання постанови апеляційного суду Львівської області від 19 червня

2018 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська