ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3458/19 Справа № 199/896/18 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2018 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 06.05.2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідач уклали кредитний договір, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 2 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк належним чином виконав свої зобов'язання та відкрив відповідачеві картковий рахунок, натомість відповідач умови договору не виконує, має заборгованість перед Банком у сумі 35 663,05 грн, яка складається: 443,41грн - заборгованість за кредитом; 28 998,18грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 047,03грн - заборгованість за пенею та комісією; 500, 00 грн - штраф (фіксована частина); 1 674,43грн - штраф (процентна складова).

У зв'язку з викладеним, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 35 663,05 грнта судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, застосувавши строк позовної давності, оскільки перебіг позовної давності починається зі спливом останнього дня місяця дії картки - 29.02.2015 року, тому банком подано позов в межах позовної давності.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 травня 2011 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, отримавши кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 2 000 грн.

Відповідно до умов укладеного кредитного договору, договір складається з анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Умов та правил надання банківських послуг.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

За розрахунком позивача відповідач має перед ним заборгованість станом на 31.12.2017 року у сумі 35 663,05 грн, яка складається: 443,41грн - заборгованість за кредитом; 28 998,18грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 047,03грн - заборгованість за пенею та комісією; 500, 00 грн - штраф (фіксована частина); 1 674,43грн - штраф (процентна складова).

Згідно виписки по рахунку відповідача та наданого позивачем розрахунку, ОСОБА_1 будь-яких добровільних платежів щодо погашення заборгованості по кредитному договору не здійснювала жодного разу.

Договір між сторонами укладався 06.05.2011 року.

Із договору вбачається, що кінцевий строк повного погашення кредиту за спірним кредитним договором наступив через два роки після видачі кредитної картки, тобто 06.05.2011 року.

Однак з позовом банк звернувся лише 09 лютого 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності.

В матеріалах справи наявна заява відповідача про застосування строку позовної давності (а.с.49).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.251, 252, 256, 257, 261, 267, 559 ЦК України , прийшов до обґрунтованого висновку про можливість застосування до спірних правовідносин загального трирічного строку позовної давності, що в силу вимог ст. 267 ЦК України є правовою підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, зокрема 29.02.2015 року, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

В матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем відкритої 12.05.2011 року кредитної картки терміном дії 02/15 та користування нею відповідачем.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мала виконувати зобов'язання, черговими платежами впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як на це посилається позивач.

Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та відповідають висновкам Верховного Суду України, зокрема, викладеним у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати, понесені позивачем в зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова