Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 481/2174/14-ц

провадження № 61-4953св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Державна реєстраційна служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення і визнання права власності та виселення.

Позов обґрунтовано тим, що 09 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 37 524,00 швейцарських франків зі сплатою 8,99 % річних за користування кредитом на строк до 08 лютого 2017 року.

08 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 10 100,00 доларів США зі сплатою 13,90 % річних за користування кредитом на строк до 06 квітня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами 12 лютого 2007 року та 08 квітня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договори іпотеки, за умовами яких останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

08 квітня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 0 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2.

На підставі договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» 08 грудня 2011 року, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами боржників, зокрема кредитними договорами № 0 від 09 лютого 2007 року та № 0 від 08 квітня 2008 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 умов кредитних договорів, станом на 21 лютого 2014 року за кредитним договором № 0 від 09 лютого 2007 року утворилася заборгованість у розмірі 59 648,61 швейцарських франків, що еквівалентно 592 104,61 грн, а також станом на 21 лютого 2014 року за кредитним договором № 0 від 08 квітня 2008 року заборгованість становить 18 582,53 доларів США, що еквівалентно 164 232,40 грн.

Вимоги ПАТ «Дельта Банк» про добровільне погашення боргу боржник не виконує, тому банк просив суд у рахунок виконання основних зобов'язань за кредитними договорами звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказані квартири. Припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 та право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2. Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2, а також всіх інших мешканців, які проживають та зареєстровані у зазначених квартирах. Витребувати у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 технічні паспорти та правовстановлюючі документи на спірні квартири та передати їх ПАТ «Дельта Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року в позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 листопада 2016 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року змінено в частині правової підстави відмови в позові. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року не зупиняє дію інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Сторони кредитних договорів визначили порядок, за умови недотримання якого у позичальника виникає обов'язок дострокового повернення всієї суми кредиту. Банк не надав суду доказів того, що ним було дотримано зазначений вище порядок, а саме: в матеріалах справи відсутні підтвердження того, що боржник отримав від банку письмові вимоги про дострокове повернення кредиту та інших платежів у зв'язку з несвоєчасним виконанням зобов'язань, що свідчить про те, що у позичальника не виникло зобов'язання дострокового виконання кредитного договору. Апеляційний суд зазначив, що виникнення права власності на предмет іпотеки за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. Умовами іпотечних договорів від 12 лютого 2007 року та від 08 квітня 2008 року передбачено позасудовий спосіб захисту у вигляді застереження, який реалізується шляхом передачі права власності на предмет іпотеки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 481/2174/14-ц з Корабельного районного суду м. Миколаєва.

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції, встановивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитними договорами, не взяв до уваги право позивача на задоволення вимог шляхом передачі права власності, не вирішив спір по суті, не визнав за позивачем право власності на предмет іпотеки.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

27 лютого 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, де зазначив, що рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 листопада 2016 року є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги є безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 09 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0 з наступними змінами, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 37 524,00 швейцарських франків зі сплатою 8,99 % річних за користування кредитом на строк до 08 лютого 2017 року.

08 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 10 100,00 доларів США зі сплатою 13,90 % річних за користування кредитом на строк до 06 квітня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами, 12 лютого 2007 року та 08 квітня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договори іпотеки, за умовами яких останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

08 квітня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 0 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2.

На підставі договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» 08 грудня 2011 року, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема кредитними договорами № 0 від 09 лютого 2007 року та № 0 від 08 квітня 2008 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першоюстатті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктами 4.1, 5.1, 5.4 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або за договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». У разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя вказаний договір іпотеки є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статтііпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38,39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

З огляду на встановлені у справі обставини та відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки спірний договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності, викладене у пункті 5.1 іпотечного договору, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору.

Вирішуючи вказаний спір та розглядаючи вказану справу, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду про відмову в позові.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик