Справа № 149/753/16-ц
Провадження №2/149/3/19
Номер рядка звіту 47
РІШЕННЯ

Іменем України

15.04.2019 м. Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді: Гончарук-Аліфанової О. Ю.,

при секретарі Лукіянчук Д. А.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача адвоката ОСОБА_2, представника позивача адвоката ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмільнику цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, про розподіл боргів подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати борг у розмірі 6 360 000 грн. спільним боргом подружжя.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем ними було вирішено питання про відкриття власного бізнесу, для чого необхідно було придбати нежитлові приміщення, щоб у подальшому переобладнати їх під станцію технічного обслуговування. ОСОБА_7 на той час у подружжя не було грошових коштів, щоб придбати нерухомість та провести її реконструкцію, переобладнавши під станцію, тому позивач звернувся до свого знайомого ОСОБА_8 із пропозицією укласти договір про спільну діяльність. Такий договір було укладено і за його умовами ОСОБА_9 передав позивачу грошові кошти у розмірі 300 тис. доларів США. для купівлі нежитлової споруди. За біржовою угодою від 23 січня 2002 року позивачем придбано нерухоме майно та в подальшому проведено реконструкцію споруди під станцію технічного обслуговування.

Як стверджував позивач, грошові кошти у розмірі 300 тис. доларів США були взяті позивачем для відкриття бізнесу, для утримання родини: жінки та двох їхніх синів. Деякий час ОСОБА_4 працювала на станції та вела бухгалтерію. Тобто грошові кошти були використані в інтересах сімї.

Станом на час звернення до суду позивач, згідно рішення Апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року, повинен був виконати зобовязання із повернення коштів, які були ним взяті для купівлі та реконструкції станції технічного обслуговування, яка визнана спільним майном подружжя та поділена між ними порівну, а тому позивач вважає, що вказаний борг повинен бути визнаний спільним боргом подружжя і розподілений між ними як і майно в рівних частинах.

У запереченнях на позов, відповідач ОСОБА_4 посилалась на те, що рішення Апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року скасовано, докази як отримання коштів, їх витрати на купівлю нерухомого майна, його ремонту, так і погашення боргу позивачем перед третьою особою не надані, відповідач не надавала письмової згоди на укладення договору; крім того зазначила, що в липні 2007 року між позивачем та ВАТ АБ «Укргазбанк» було укладено договір іпотеки та кредитний договір , згоду на укладення якого вона надавала, і саме кредитні кошти були використані на реконструкцію спільного майна.

Справу було розглянуто та за результатом розгляду в касаційному порядку передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 вересня 2017 року справу прийнято до провадження судді Вергелеса В. О.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 вересня 2018 року справу прийнято до провадження судді Гончарук-Аліфанової О. Ю., розглянуто клопотання про передачу справи до іншого суду.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2019 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, його представники ОСОБА_10, ОСОБА_3. позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити.

Позивач ОСОБА_1 пояснив, що з 1995 по 2013 рік вони з відповідачем перебували в шлюбі, обоє займались підприємницькою діяльністю, у нього в оренді був магазин автозапчастин, відповідач вела бухгалтерію. ОСОБА_9 неодноразово відпочивав в м. Хмільнику, приїжджав на автомобілі, йому було необхідно щось купити в магазині позивача, таким чином вони познайомились.

Так як ОСОБА_9 являється заможною людиною, вони вирішили укласти договір про спільну діяльність, згідно якого ОСОБА_9 дав йому 300 000 доларів США, а він повинен був купити будівлі під станцію техобслуговування, та облаштувати таку станцію, після чого ОСОБА_9 набув би право власності на половину бізнесу. Договір було укладено, гроші він отримав, при цьому розписок не писав, гроші передавались йому частинами за декілька разів сумами по 10, 20, 50 тис. доларів США. На початку 2002 року він купив частину будівель райспоживспілки, які були в дуже поганому стані, тому їх необхідно було знести, крім того в одному з приміщень був сольовий склад, і він вимушений був знімати шар ґрунту, щоб забрати сіль. Будівельними та ремонтними роботами займався ФОП ОСОБА_11 за договором будівельного підряду, і на кінець 2002 року СТО почала працювати: було збудовано 5 постів, шинмонтаж, склад під магазин, магазин та бухгалтерію, вказані роботи обійшлись близько 150 тис. доларів США, крім того було закуплено нове якісне обладнання на суму близько 30 тис доларів США. Крім того ним за вказані кошти було придбано автомобіль Мерседес Спрінтер.

Після цього в 2004-2005 роках ним було придбано облаштовано гараж для заміни масла, автомийку та майданчик; крім того придбано ще частину будівель туалет та погріб, а також викуплено земельну ділянку за суму близько 30 тис. доларів США.

Все майно після придбання було оформлено на його імя.

Як він пізніше дізнався, ОСОБА_9 відступив право вимоги за договором про спільну діяльність ОСОБА_6, який в судовому порядку стягнув з нього борг. На час розгляду справи борг ОСОБА_6 ним повернуто повністю, він сам возив йому гроші в м. Черкаси, для погашення боргу в 300 тис. доларів гроші він позичив. У поверненні коштів відповідач участі не брала.

Позивач та його представники відмовились від допиту свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Відповідач ОСОБА_4, її представник ОСОБА_5, проти позову заперечили.

Відповідач пояснила, що вони з позивачем займались підприємницькою діяльністю, повязаною з торгівлею; вона з 1998 року, а він з 1996 року. Спочатку торгували на ринку, після цього орендували приміщення магазину. Завжди добре заробляли, вона вела бухгалтерію. Приміщення СТО було придбане за 15 600 грн., це невелика сума, витратити яку вони могли собі дозволити. В ремонт та реконструкцію вони вкладали зароблені ними кошти, та, в разі необхідності, брали кредити, які потім гасили, зокрема вони брали кредити в Укрінбанку, Кредитпромбанку, Енергобанку та інших, однак кредитні договори лишились у позивача. Частину їх приміщення орендував ОСОБА_14, який теж позичав їм кошти. Суму, яку вони вклали в СТО в 2002-2003 роках, вона оцінює в максимум 50 тис. доларів. Вона не знає ані ОСОБА_9, ані ОСОБА_6, яких не бачила ні раніше, ні з 2014 року, коли між ними з позивачем виникли судові спори. Про укладення договору про сумісну діяльність вона не знає, 300 тис. доларів дуже велика сума, яку вони не позичали та не брали на інших умовах, таких вкладень будівництво СТО не вимагало.

При цьому в судових дебатах відповідач знайомство з ОСОБА_9 визнала.

Відповідач та її представник відмовились від витребування оригіналу договору про відступлення права вимоги.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, підтримавши позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі. Також надав копію заяви від 02 травня 2018 року на адресу Соснівського районного суду м. Черкас про закриття провадження у справі № 712/9144/15-ц за його позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Заслухавши пояснення учасників, свідків, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із 14 червня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей. Дана обставин визнається позивачем та відповідачем.

Судами неодноразово розглядались спори між сторонами.

З договору про спільну діяльність, від 20 січня 2002 року вбачається, що ОСОБА_9 та субєкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 на підставі ст. 430 ЦК УРСР зобовязалися спільно діяти для досягнення спільної господарської мети, відповідно до якої ОСОБА_9 надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 300 тис. доларів США для розвитку бізнесу та досягнення спільних цілей у сфері господарської діяльності, а саме: для купівлі нежитлової споруди, що розташована по вул. Столярчука, 21, у м. Хмільнику. За умовами договору ОСОБА_1 у строк до 20 січня 2013 року зобовязаний повернути ОСОБА_9 отримані від останнього кошти (Т. 3 а. с. 130).

Відповідно до пп. 2.1, 2.2 договору, ОСОБА_9 зобовязаний у день підписання договору передати ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 300 тис. доларів США, а ОСОБА_1 зобовязаний взяти грошові кошти та протягом 10 днів з моменту підписання договору придбати нерухоме майно.

Відповідно до п. 2.4 договору, ОСОБА_1 зобовязаний, починаючи з 20 січня 2012 року по 20 січня 2013 року, кожного місяця 20 числа сплачувати ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США. 20 січня 2013 року сума коштів, що була передана ОСОБА_9 у розмірі 300 000 доларів США має бути повернута повністю.

З п. 2.5 договору вбачається, що ОСОБА_1 зобовязується до повного виконання зобовязань по договору не відчужувати нерухоме майно та не вчиняти дій, що призводять до його пошкодження чи знищення.

Відповідно пп. 2.6, 4.3 договору, після виконання ОСОБА_1 п. 2.4 договору, ОСОБА_9 набуває право власності на 50% майна, вказаного в п. 1.2 договору. В разі неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобовязань за даним договором, ОСОБА_9 після спливу строку, встановленого у пп. 2.4, 3.4 договору, набуває права власності на 100% майна, вказаного в п.1.2 договору.

Згідно біржового контракту № 58 від 23 січня 2002 року, ОСОБА_1 купив 31/100 ідеальної частки будівель, за адресою м. Хмільник, вул. Столярчука, 21: склади Б, б, б1 , б 2 , площею 759,7 кв. м., склад В, площею 59,9 кв. м., гараж Г , площею 165, 1 кв. м., навіс ОСОБА_7 здійснено за 15 642 грн. (Т. 3 а. с. 141).

31 січня 2002 року позивачем отримано реєстраційне посвідчення на вказані будівлі і споруди (Т. 3 а. с. 142).

Згідно акту про проведення прилюдних торгів від 12 серпня 2003 року, ОСОБА_1 придбав 1/100 обєкта, що знаходиться по вул. Столярчука, 21 в м. Хмільнику, будівлі льоху та вбиральні, за ціною 1 400 грн. (Т. 3 а. с. 143).

Згідно витягів з рішень виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 189 від 12 червня 2003 року, № 283 від травня 2006 року, обєктам, що перебувають у власності ОСОБА_1 присвоєно номер Столярчука, 21 «А». З витягу із рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 223 від 29 квітня 2010 року, з метою впорядкування нумерації забудови по вул. Столярчука, земельній ділянці з торгово-складськими приміщеннями та СТО ФОП ОСОБА_1 присвоєно № 15, № 21 «А» ліквідовано (Т. 3 а. с. 135, 136, 137).

З актів виконаних робіт № 1, 2, 3, 4 від 26-27 грудня 2003 року, ПП Шевчуком за замовленням ФОП ОСОБА_1 було виконано роботи щодо зовнішніх мереж, демонтажу будівель, будівлі СТО та благоустрою (Т. 3 а. с. 144-146, 147-149, 150-153, 154-155). З вказаних актів вбачається, що загальна сума робіт склала 167 955, 31 грн. (17 731, 64+91 394, 07+27 201,96+31 627, 64).

Відповідач ОСОБА_4 з 1999 року зареєстрована як ФОП, здійснює підприємницьку діяльність по технічному обслуговуванню та ремонту автотранспортних засобів, оптову та роздрібну торгівлю деталями та приладдям для автотранспортних засобів, страхову діяльність (Т. 1 а. с. 63-65).

ОСОБА_4 отримано дозвіл на розміщення субєкта торгівлі в м. Хмільнику по вул. Столярчука, 21-а, магазину «Автоцентр-сигнал» (Т. 1 а. с. 62).

Свідок ОСОБА_15 показав, що він був головою райспоживспілки, яка відчужила ОСОБА_1 частину будівель під СТО в 2002 році. Знає сімю ОСОБА_1 більше 20 років, вони за час сімейного життя працювали разом, разом будували СТО. Придбані будівлі були в поганому стані, тому їх практично повністю знесли, залишивши лише стіни, та відбудували нове. За які кошти здійснювалось будівництво він не знає.

Свідок ОСОБА_16 був будівельником на будівництві СТО. Всього їх було четверо, вони на початку 2000-х років працювали на ФОП ОСОБА_11, робили внутрішні роботи в одному приміщенні, друге приміщення робили «під ключ», роботи тривали більше року, його місячний заробіток складав 500-600 грн, в залежності від виконаних робіт.

21 січня 2003 року прийнято в експлуатацію систему газопостачання будівлі склад-магазину по вул. Столярчука, 21 (Т. 3 а. с. 156).

Згідно накладної № 153/12 13 липня 2003 року ОСОБА_1 придбав обладнання на суму 107 187, 42 грн. (Т. 3 а. с. 165).

З накладних від жовтня 2003 року, січня 2004 року слідує, що ОСОБА_1 придбавав компютерну та офісну техніку (Т. 3 а. с. 166. 167, 168).

24 лютого 2004 року прийнято в експлуатацію СТО автоцентру «Сигнал» по вул. Столярчука, 21 "А"( Т. 3 а. с. 157-158).

21 лютого 2005 року ОСОБА_1 купив земельну ділянку, площею 2 994, 0 кв. м. для функціонування та обслуговування нерухомого майна за адресою Столярчука, 21 «А», за ціною 123 504 грн. 25 коп. (Т. 3 а. с. 161-164).

21 березня 2007 року прийнято в експлуатацію переоснащення гаражу з влаштуванням автомобільної мийки по вул. Столярчука, 21 «А» (Т. 3 а. с. 160).

19 квітня 2007 року прийнято в експлуатацію гараж по вул. Столярчука, 21 «А» (Т. 3 а. с. 159).

27 липня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ФОП ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну відкличну кредитну лінію в сумі 130 тис. доларів США (Т. 1а. с. 59-61).

В забезпечення кредитного договору 27 липня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого було нерухоме майно будівлі та споруди, що знаходяться в м. Хмільнику по вул. Столярчука, 21 А (Т. 1 а. с. 56-58, Т. 3 а. с. 131-134).

27 липня 2007 року відповідачем було надано письмову нотаріально посвідчену згоду на укладання договору іпотеки (Т. 3 а. с. 182-183).

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року визнано обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 будівлі та споруди, що розташовані по вул. Столярчука, 15, у м. Хмільнику, що в цілому складаються зі складу літ. «Б», гаража літ. «Г» з гаражною ямою літ. «Г/Г», магазину літ. «В1», складу літ. «В» із гаражною ямою літ. «Г/В», складу літ. «К», вбиральні літ. «Д», льоху літ. «Ж», піднавісу літ. «Л»; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини вищевказаних будівель та споруд, що розташовані по вул. Столярчука, 15, у м. Хмільнику. Також було поділено житловий будинок по вул. О. Вишні, 1, в м. Хмільнику по Ѕ за кожною з сторін.(Т. 1 а. с. 6-8).

04 лютого 2015 року відповідачем було зареєстровано право власності на вказане майно (Т. 1 а. с. 9)

22 вересня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого останній набув прав нового кредитора за договором про спільну діяльність від 20 січня 2002 року (Т.4 а. с. 103-104).

ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про повернення боргу, і борг стягнуто з останнього в судовому порядку рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року (Т. 1 а. с. 55-69).

16 березня 2016 року відкрито виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 6 360 грн. (Т. 1 а. с. 12)

19 травня 2016 року зазначене виконавче провадження було закінчено у звязку з повним його виконанням ( 1 а. с. 134, Т. 4 а. с. 95).

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 02 березня 2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення боргу закрито за заявою ОСОБА_6, згідно якої ОСОБА_1 погасив борг за договором про спільну діяльність від 20 січня 2002 року (Т. 4 а. с. 105).

Оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, впевнившись у обізнаності сторін, про їх права та обовязки, які неодноразово розяснювались судом, зокрема обовязок доведення обставин, на які вони посилаються, права надавати та витребувати докази, клопотати про призначення експертизи, взявши також до уваги те, що позивачем та відповідачем реалізовано їх право, передбачене ст. 15 ЦПК України, на отримання правничої допомоги суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому докази подаються сторонами, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Станом на час укладання договору про спільну діяльність від 20 січня 2002 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1, правовідносини по укладенню договору регулювались Главою 38 ЦК УРСР.

Так, згідно ст. 430 ЦК УРСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін.

Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб.

Відповідно до ст. 432 ЦК УРСР, для досягнення мети, зазначеної у статті 430 ЦК УРСР, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю.

Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю.

Одночасно, ст. 4 ЗУ «Про власність», який був чинний на час укладення договору про спільну діяльність, встановлювала, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам.

Згідно ст. 16 ЗУ "Про власність" майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється ЗУ "Про власність" і КпШС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції від 16 січня 2003 року, визначено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За змістом ст. ст.526, 530, 610 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Частиною 1 ст. 1131 ЦК України передбачено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно зі ст. 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Статтею 1133 ЦК України встановлено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Таким чином судом встановлено, що правова природа договору від 20 січня 2002 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 спільна діяльність, що вбачається з прав і обовязків сторін договору, зокрема щодо внесення ОСОБА_9 матеріального вкладу, а ОСОБА_1 нематеріальних благ: вмінь, знань, навичок, ділової репутації та ділових звязків для досягнення спільної мети створення та функціонування станції технічного обслуговування.

Умови договору щодо обов'язку повернення коштів не змінюють його правової природи та їх включення в договір про спільну діяльність не суперечить вимогам закону.

Виконання умов договору в частині оформлення права власності не являється предметом даного судового розгляду.

При цьому кошти, отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_9 використані ним для відкриття бізнесу, який він вів спільно з дружиною, відповідачем ОСОБА_4, та частина якого була поділена між сторонами як спільне майно подружжя, тобто в інтересах сімї, що підтверджується наданими позивачем доказами про придбання нерухомого майна, його реконструкцію, введення в експлуатацію, придбання обладнання та техніки.

Доказів витрачання вказаних коштів на відпочинок та інші потреби сімї позивачем не надано, відтак позов в цій частині не доведено.

Факт того, що майно, за адресами м. Хмільник, вул. Столярчука, 21, Столярчука, 21 А, та Столярчука, 15, являється одним і тим самим обєктом нерухомості підтверджується дослідженими судом доказами (Т. 3 а. с. 135, 136, 137).

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КпШС України, при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

З огляду на те, що договір про спільну діяльність не відноситься до угод по відчуженню спільного майна подружжя, укладений у встановленій ст. 44 ЦК УРСР формі, нотаріального посвідчення не вимагав, письмова згода ОСОБА_4 на укладення договору законом передбачена не була.

Також, згідно висновку, викладеного в Постанові ВСУ № 6-2830цс16 від 22.11.2017 р. визначальним при визначенні солідарного зобов'язання є саме використання коштів в інтересах сім'ї, а не надання згоди чоловіка або дружини на укладання такого договору.

Так як сторонами не надано доказів недобросовісності сторін договору, отримані ОСОБА_1 на поворотній основі кошти були використані в інтересах сімї, договір не визнавався недійсним, відповідач не надала доказів щодо інших джерел придбання та організації спільного бізнесу, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач мали місце.

При цьому суд бере до уваги також те, що кредит, на який посилається відповідач як на джерело коштів для реконструкції станції СТО, було взято в 2007 році, тобто вже після придбання майна та здійснення його реконструкції.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 КпШС України, стягнення може бути звернено на все майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, коли рішенням суду встановлено, що зобов'язання одного з подружжя було видано в інтересах усієї сім'ї і одержане за зобов'язанням використано на її потреби.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до приписів п.24 постанови ПВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, до складу майна, яке підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває в третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї.

Згідно правового висновку ВСУ від 14 вересня 2016 року, у справі 6-539цс16, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя, виконання якого вони здійснюють як солідарні боржники.

Якщо наявність боргових зобовязань підтверджується відповідними засобами доказування, такі зобовязання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 543 ЦК України, виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем було укладено договір про спільну діяльність, отримані кошти від якого ним було використано в інтересах сімї на придбання та облаштування СТО по вул. Столярчука в м. Хмільнику. Відтак, у сторін виник солідарний обовязок щодо повернення вказаних коштів, який, в повному обсязі виконано позивачем.

Вирішуючи даний спір, суд бере до уваги, що законом не передбачено такого способу захисту прав як визнання боргу спільним та його поділ, а з аналізу ст. 65 СК України, пп. 23, 24 Постанови ПВСУ № 11 від 21 грудня 2007 року, слідує, що спільні зобовязання подружжя не розподіляються, а враховуються при поділі спільної сумісної власності.

Як вбачається з рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року, обєктом спільної сумісної власності подружжя було визнано та поділено в натурі між сторонами будівлі та споруди, що розташовані по вул. Столярчука, 15, у м. Хмільнику, що в цілому складаються зі складу літ. «Б», гаража літ. «Г» з гаражною ямою літ. «Г/Г», магазину літ. «В1», складу літ. «В» із гаражною ямою літ. «Г/В», складу літ. «К», вбиральні літ. «Д», льоху літ. «Ж», піднавісу літ. «Л». Як було встановлено судом, дані будівлі та споруди було придбано та реконструйовано за кошти, отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_9 При цьому інше майно, придбане за вказані кошти, зокрема земельна ділянка, обладнання, офісна техніка, автомобілі, обєктом поділу не були та залишились у позивача, відтак їх вартість не може бути врахована при стягненні частини боргу з ОСОБА_4 Доказів вкладення отриманих за договорм від 20 січня 2002 року коштів у придбання або покращення поділеного судом між сторонами будинку по вул. О. Вишні, 1, не надано.

З огляду на те, що документально підтверджено витрати на придбання та реконструкцію спільного майна подружжя, яке було обєктом поділу в розмірі 184 997, 31 грн (придбання 23 січня 2002 року 31/100 ідеальної частки будівель, за адресою м. Хмільник, вул. Столярчука, 21; 12 серпня 2003 року - 1/100 обєкта, що знаходиться по вул. Столярчука, 21, та реконструкції вказаних обєктів), що на час придбання та реконструкції майна було еквівалентно 34 905, 15 доларам США, половина даної суми за курсом на час повернення боргу, має бути стягнута з відповідача, на користь позивача в порядку врахування спільного зобовязання подружжя, виконаного позивачем, в межах розподіленого майна, для придбання якого укладалось зобовязання, оскільки такий спосіб захисту порушеного права позивача являється ефективним та не суперечить закону.

З урахуванням наведено до стягнення підлягає 438 757,74 грн (34 905, 15 : 2 х 25,14).

Суд не приймає в якості доказу копію довідки ФОП ОСОБА_11 (Т. 4 а. с. 18), з огляду на її невідповідність оглянутому судом оригіналу, неспівпадіння (завищення) загальної суми виконаних робіт з сумою робіт, зазначених в актах (Т. 3 а. с. 144-146, 147-149, 150-153, 154-155), та вважає цей доказ таким, що не відповідає критеріям ст. 79 ЦПК України.

Суд не приймає до уваги надані сторонами в якості доказів копії заяв протилежних сторін, подані ними в інших судових справах, оскільки такі заяви не являються доказами, в розумінні Глави 5 ЦПК України.

Крім того суд не бере до уваги надані відповідачем 19 березня 2019 року документи (копію касаційної скарги, фототаблицю та диск а. с. 134-146), оскільки вони подані з порушенням порядку передбаченого ч. 3 ст. 83 ЦПК України, а також надані представником позивача докази до додаткових пояснень (копію клопотання про долучення доказів, довідки № 1236, рішення від 24 лютого 2017 року, ухвали від 15 травня 2017 року, звіт про незалежну оцінку обєктів нерухомого майна, робочий проект будівництва), як подані з порушенням ч. 2, 9 ст. 83 ЦПК України

Судові витрати розподілити згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

На підставі ст. 58 Конституції України, ст. ст. 22, 23, 31 КпШС Української РСР, ст. ст. 61, 65 СК України, ст. ст. 44, 430, 432 ЦК УРСР, ст. ст. 526, 530, 543, 544, 610, 1130, 1131, 1132, 1133 ЦК України, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 60, 78, 81, 82, 83, 141, 258, 259, 263-265, 411, п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії АА 0161148, виданий Хмільницьким МРВ УМВС України у Вінницькій обл. 04 липня 1995 року, ІПН НОМЕР_2) 438 757 (чотириста тридцять вісім тисяч сімсот пятдесят сім) грн 74 (сімдесят чотири) коп. на врахування спільних зобовязань подружжя при поділі майна.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії АА 0161148, виданий Хмільницьким МРВ УМВС України у Вінницькій обл. 04 липня 1995 року, ІПН НОМЕР_2) 1200 ( тисячу двісті) грн. судового збору.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Хмільницький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня виготовлення його повного тексту.

Повний текст рішення виготовлено 23 квітня 2019 року.

Суддя: /підпис/

З оригіналом вірно: