ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/1242/16-ц Номер провадження 22-ц/814/907/19Головуючий у 1-й інстанції Гудков С.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

представник відповідача ОСОБА_2

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 листопада 2018 року, ухвалене суддею Гудковим С.В., повний текст рішення складено - 26 листопада 2018 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3. про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 74 295,62 долари США, що за курсом 27.23 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.02.2016 року складає 2 023 069,75 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 07.08.2007 року ОСОБА_3 відповідно до укладеного договору № PLL0G100000140 отримала кредит у розмірі 17 003 доларів США з умовою сплати 12 процентів річних на суму залишку заборгованості та з кінцевим терміном повернення 06.08.2027 року. При цьому позичальник зобов'язався щомісячно сплачувати заборгованість за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У зв'язку з не дотриманням відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо сплати коштів станом на 24.02.2016 року виникла заборгованість, яка складає 74 295,62 долари США, з яких: 14 269,22 долари США - заборгованість по кредиту; 16 842,17 доларів США -заборгованість по процентам; 2 409,65 доларів США - заборгованість по комісії; 37 227,95 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань; 9,18 доларів США - штраф (фіксована складова); 3 537,45 доларів США - штраф (процентна складова), що в національній валюті за курсом службового розпорядження від 24.02.2016 року складає 2 023 069,75 грн. Позивач просив суд зазначену заборгованість стягнути з відповідача на свою користь та понесені судові витрати.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 листопада 2018 року позовні вимоги акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 74 295,62 долари США, що в національній валюті за курсом службового розпорядження від 24.02.2016 року складає 2 023 069,75 грн. за кредитним договором №PLL0G100000140 від 07.08.2007 року, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 30 346,05 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Кредитним договором передбачено, що позивач має право достроково вимагати повернення усієї суми заборгованості у разі неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків, тобто прострочення сплати заборгованості. У зв'язку з тим, що відповідачкою не надано доказів щомісячної належної сплати коштів за кредитним договором, а твердження відповідача про те, що їй невідома сума щомісячної сплати, не заслуговує на увагу, оскільки обов'язок щомісячної сплати кредитних коштів передбачено добровільно укладеним договором, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач має право достроково стягнути суму заборгованості з відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні копії кредитної справи, що не дає право суду розглядати дану справу та приймати у ній рішення, відповідач вказує, що з прямої вини працівників банку вона припинила сплату кредиту та відсотків у 2008 році, позивач неодноразово звертався до суду з позовами про стягнення заборгованості, про звернення стягнення на предмет іпотеки, але невідомо з яких причин за його заявою справи залишалися без розгляду, всього нею було сплачено грошових коштів 2 559,85 долари США та 416,49 грн., при укладенні кредитного договору позивачем не було надано відповідачу графіку погашення кредиту та договору іпотеки. Відповідач також вказує, що у 2014 році позивач вже звертався до суду з позовами про звернення стягнення на предмет іпотеки, про виселення. Також позивачем не надано розрахунок оформлений належним чином, за підписом посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, не вказані всі вихідні дані, з яких робився розрахунок та за якою формулою, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів. Розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки дані розрахунку не збігаються з квитанціями про сплату щомісячних платежів, всього різниця складає 429,72 долари США та 32,06 грн. Суд відхилив клопотання про залучення в якості співвідповідача її колишнього чоловіка, який є співвласником домоволодіння, заради якого і брався кредит і яке є предметом застави банку. Оскільки поділ майна не проводився, домоволодіння залишилося в їх спільній сумісній власності, а тому і борги за кредитом є спільними, суд залишив поза увагою ту обставину, що внаслідок укладення кредитного договору виникає зобов»язання в інтересах сім»ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Вважає, що суд першої інстанції припустився грубої помилки, не залучивши в якості співвідповідача колишнього чоловіка ОСОБА_5 Судом взагалі не розглядалося питання правомірності нарахування позивачем відсотків за користування кредитом, оскільки згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки по кредиту припиняється у разі пред»явлення до позичальника вимог згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов»язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення відсотків. Оскільки у 2009 році банк вже звертався до районного суду з аналогічним позовом, в якому були вказані до стягнення зовсім інші відсотки, то при зверненні до суду у 2016 році позивач не мав права вказувати інші відсотки.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин, що 07.08.2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № PLL0G100000140, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 17 003 доларів США, з кінцевим терміном повернення 06.08.2027 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими договором. Кредит було надано на купівлю житлового будинку в сумі 13 600 доларів США, а також у розмірі 3 403 доларів США на сплату страхових платежів. Періодом сплати коштів щомісячно було встановлено з 10 по 17 число в сумі 178,53 долари США (т.1 а.с. 10-12).

Проте, в порушення умов, передбачених кредитним договором, відповідач грошові зобов'язання за кредитом перед банком належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 24.02.2016 року складає 74 295,62 долари США, з яких: 14 269,22 долари США - заборгованість по кредиту; 16 842,17 доларів США - заборгованість по процентам; 2 409,65 доларів США - заборгованість по комісії; 37 227,95 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань; 9,18 доларів США - штраф (фіксована складова); 3 537,45 доларів США - штраф (процентна складова), що в національній валюті за курсом службового розпорядження від 24.02.2016 року складає 2 023 069,75 грн., що підтверджується розрахунком позивача (т.1 а.с. 4-8, 159-160).

Апеляційний суд у складі колегії судді не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Ухвалюючи судове рішення у справі, суд першої інстанції не взяв до уваги та не перевірив доводи відповідача, викладені у заяві про перегляд заочного рішення та у відзиві на позовну заяву, що потягло неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

По справі вбачається, що 07.08.2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № PLL0G100000140, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 17 003 доларів США, з кінцевим терміном повернення 06.08.2027 року (т.1 а.с. 10-12).

Цей договір згідно п. 7.8. складено в 2-х екземплярах, які мають однакову юридичну силу, цей договір підписаний власноручно позичальником ОСОБА_3, один з оригіналів цього договору нею отримано особисто, про що мається її підпис на договорі.

Матеріали справи не містять даних (належних та допустимих доказів) про те, що позичальник підписала 07.08.2007 р. інший кредитний договір за № PLL0G200000140, цей договір не є предметом спору, тому заперечення відповідача проти позову з посиланням на цей договір не заслуговують на увагу.

Пунктом 7.1. кредитного договору № PLL0G100000140 передбачено, що банк зобов»язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: готівкою через касу банку на строк з 07.08.2007 р. по 06.08.2017 р. включно, у вигляді простої кредитної лінії у розмірі 17 003 доларів США на наступні цілі: купівлю житлового будинку у сумі 13 600,00 доларів США, а також у розмірі 3 403,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених п.п. 2.1.3.,2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 17 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим кредитом (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 178,53 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (т.1 а.с. 12).

Таким чином, заперечення відповідача відносно того, що вона отримала кредит у розмірі 17 003,00 доларів США спростовується вказаним пунктом договору. Сума кредиту складається з: 13 600,00 доларів США на купівлю житлового будинку та 3 403,00 доларів США на сплату страхових платежів.

Пунктом 2.1.3. кредитного договору передбачено, що відповідно до даного договору позичальник звертається до банку про надання йому чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7. даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов»язується провадити у випадку не пред»явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів на рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Якщо кредит надається в іноземній валюті, то позичальник доручає банку одержати з каси банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно п.2.2.7. даного договору, здійснити продаж у касі банку готівкової іноземної валюти за курсом купівлі банку даної валюти, встановленому на день виконання даного доручення, отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком тільки у випадку пред»явлення позичальником банку документів, що підтверджують сплату чергових стразових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договором страхування. Даний пункт договору виконується лише у випадку укладення договору іпотеки згідно п.1.3. даного договору або пред»явлення банком вимог, пов»язаних з особистим страхуванням позивальника.

Таким чином, вище вказаним пунктом кредитного договору передбачено порядок сплати страхових платежів за рахунок кредитних коштів у розмірі 3 403,00 доларів США, які і надані позичальнику саме з цільовим призначенням - для сплати страхових платежів.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором, залишок кредитної заборгованості станом на час надання кредиту 07.08.2007 р. складав саме 13 600,00 доларів США (тіло кредиту).

Також не заслуговують на увагу заперечення відповідача в тій частині, що не було додано до договору графік погашення заборгованості, оскільки вище вказаним пунктом 7.1. кредитного договору визначено період сплати кредиту з 10 по 17 число кожного місяця у розмірі щомісячного платежу у сумі 178,53 долари США, що є зрозумілим та не оспорено відповідачем.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № PLL0G100000140 станом на 24.02.2016 р. (т.1 а.с. 4-8) вбачається, що останні платежі за кредитним договором на погашення заборгованості відповідач здійснила 01.10.2010 року по сплаті відсотків у розмірі 82,71 долари США та комісії - 27,29 доларів США, також здійснила 20.10.2010 року сплату пені - 1,84 долари США та комісії - 19,16 доларів США (т.1 а.с. 4 зворот). Більше платежів позичальник не здійснювала. Відповідач визнає, що останній платіж по погашенню кредитної заборгованості вона здійснила у жовтні 2008 року. Відповідач у відзиві на позов наполягає, що нею всього сплачено 2 559,85 долари США та 416,49 грн., що всі квитанції по сплаті заборгованості вона надала суду першої інстанції, проте, як вбачається з матеріалів справи, вони відсутні, що позбавляло суд першої інстанції перевірити доводи відповідача в цій частині. Свій контрозрахунок відповідач також суду не надала. Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув увагу, допустив неповне з»ясування фактичних обставин справи.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача в тій частині, що позивачем станом на 24.02.2016 р., тобто на час визначення розміру заборгованості, неправильно зазначено курс долара по відношенню до гривні, оскільки станом 24.02.2016 р. курс валют НБУ, а саме 1 долар США складав 27,2339 грн., як правильно вказано позивачем у позові.

Вбачається, що 14.07.2016 р. у даній справі було ухвалене заочне рішення суду, яке за заявою відповідача про його перегляд згідно ухвали суду першої інстанції від 07.08.2017 р. було скасоване та призначена справа до розгляду у загальному порядку (т.1 а.с. 99). Ухвалою суду від 17.04.2018 р. справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання (т.1 а.с. 134). З матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції брав участь представник відповідача М»якота В.В. за довіреністю. З матеріалів справи вбачається, що ні відповідачем, ні її представником не подавалися заяви чи клопотання про застосування строку позовної давності, згідно технічного запису судових засідань ні відповідач, ні її представник не заявляли усні клопотання про застосування строку позовної давності.

Також, ухвалюючи судове рішення у справі, суд першої інстанції не витребував, не дослідив та не дав правову оцінку обставинам, на які посилається відповідач у відзиві на позов (т.1 а.с. 139-140) щодо розгляду судом у 2009-2015 р.р. позовів банку до неї про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором.

Зокрема, відповідач зазначає і це підтверджується відповідними судовими рішення, що 23.10.2009 р. банк подав до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області позов до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якій вказав, що станом на 07.08.2009 року відповідач має заборгованість за кредитним договором № PLL0G100000140 від 07.08.2007 р. всього у розмірі 16 314,68 доларів США, яка складається з: 13 783,31 долар США - заборгованість за кредитом, 1 828,36 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 253,74 долари США - заборгованість по комісії, 449,27 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором (т.2 а.с. 2-5). Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.12.2009 р. позовна заява ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення - залишена без розгляду за письмовим клопотанням представника позивача у зв»язку з доопрацюванням документів, надання доказів, проведення додаткової перевірки (т.2 а.с. 36).

Дана обставина вказує на те, що, пред»явивши вперше 23.10.2009 р. позов до відповідача, позивач змінив строк виконання зобов»язань за кредитним договором № PLL0G100000140 від 07.08.2007 р., тому з вказаного часу мав право на застосування вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність боржника за порушення грошового зобов»язання, та узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України по справі № 202/4494/16-ц від 31.10.2018 р.

Крім цього, відповідач зазначає у відзиві на позов (т.1 а.с. 139-140) і це підтверджується відповідними судовими рішення, що ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.02.2014 р. відкрито провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення. Заочним рішенням цього суду від 07.05.2014 р. позов банку задоволено частково, звернуто стягнення на заставлене за договором іпотеки №№ PLL0G100000140 ід 07.08.2007 р. майно - житловий будинок шляхом надання права банку на його продаж, за рахунок вартості якого стягнути на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 940 доларів США, з яких: 14 199 доларів - заборгованість по кредиту, 11 66523 долари США - заборгованість по процентам, 1 727,40 доларів США - заборгованість по комісії, 1 000 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов»язань, 3129 доларів США - штраф (фіксована частина), 2315,90 доларів США - штраф (процентна складова), що в національній валюті за курсом службового розпорядження від 22.01.2014 р. складає 247 209,04 грн., в решті позовних вимог - відмовлено. Ухвалою цього ж суду від 07.08.2014 р. вказане заочне рішення скасоване, справа призначена до розгляду у загальному порядку. Ухвалою цього ж суду від 17.11.2014 р. друга позовна заява банку залишена без руху та ухвалою суду від 26.11.2014 р. позовна заява банку до відповідача про звернення стягнення залишена без розгляду (т.2 а.с. 38-53).

Більше цивільних справ про стягнення заборгованості з відповідача чи звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором № PLL0G100000140 від 07.08.2007 р. у провадженні суду першої інстанції не було.

В апеляційному суді представник відповідача надав оригінали квитанцій про сплату відповідачем заборгованості за кредитним договором № PLL0G100000140 від 07.08.2007 р., а також розрахунок розміру заборгованості за ним, з якого вбачається, що відповідач визнає заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 16 060,94 доларів США, яка складається з: 13 783,31 долар США - заборгованість за кредитом, 1 828,36 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 449,27 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором (т.2 а.с. 35). Саме ця заборгованість (її складові частини) була зазначена у позові банку, поданому вперше до суду 23.10.2009 р. (т.2 а.с. 2-5).

Апеляційний суд у складі колегії суддів звертає увагу, що резолютивна частина судового рішення, за змістом якої стягнуто загальну суму заборгованості за кредитним договором, не містить вказівку про складові цієї заборгованості: заборгованість по кредиту, заборгованість по процентам тощо, що є неправильним, оскільки таке судове рішення є незрозумілим при його фактичному виконанні при зарахуванні певного виду складової заборгованості.

По справі вбачається, що позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 37 227,95 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань, 9,18 доларів США -штраф (фіксована складова) та 3 537,45 доларів США - штраф (процентна складова) і за рішенням суду стягнуті вказані суми у національній валюті за курсом службового розпорядження від 24.02.2016 року.

Апеляційний суд у складі колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафів та пені, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору, а саме пунктом 4.1. передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п. 2.2.2., 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Крім того, п.5.4. визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

На підставі викладеного, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про безпідставність позовних вимог про стягнення з відповідача штрафів: 9,18 доларів США - штраф (фіксована складова) та 3 537,45 доларів США - штраф (процентна складова), тому ці суми підлягають виключенню із загального розміру заборгованості.

Крім цього, у частині стягнення за рішенням суду 37 227,95 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань, то апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про стягнення пені у грошовій одиниці України - гривні, що є еквівалентом розміру пені 449,27 доларів США за курсом НБУ на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 546 ЦК України - пеня є видом забезпечення виконання зобов'язання, виходячи зі ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року, відповідно до вимог ст.192 ЦК України - розрахунок пені має здійснюватися у грошовій одиниці України - гривні.

Умовами кредитного договору, а саме пунктом 4.1. передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимогу банку щодо стягнення пені в іноземній валюті, не урахував зазначених вимог чинного законодавства, що призвело до прийняття у цій частині незаконного рішення.

Тому, з урахуванням викладеного апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про те, що підлягає стягненню пеня у розмір 3 596,40 грн., що еквівалентно 449,27 доларів США по курсу НБУ станом на 23.10.2009 р., що складало 100 доларів США = 800,50 грн.

Крім цього, умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії, (п.3.3 договору), однак позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу.

Разом з тим, згідно п. 2.2.3. кредитного договору позичальник зобов'язався сплатити банку винагороду згідно п.7.1. та 6.2. даного договору. Пунктом 7.1. договору передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. договору. Пункт 6.2. передбачає, що при невиконанні позичальником умов п. 2.2.11. договору банк зобов'язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Проте, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори, як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Саме такий правовий висновок міститься у тексті постанови Верховного Суду України від 06.09.2017 р. у справі № 6-2071цс16.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Проте, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, передбачене умовами кредитного договору зобов'язання про сплату відповідачем винагороди (комісії), яка за своєю правовою природою не є послугою з надання споживчого кредиту, є нікчемним, тому нарахована позивачем сума заборгованості по комісії (винагороді) у розмірі 2 409,65доларів США не підлягає стягненню з відповідача і на цю суму слід зменшити загальну суму заборгованості за кредитом, що суд першої інстанції залишив поза увагою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Проте, доводи апеляційної скарги відповідача відносно повідомлення позивача про зміну своєї адреси та прізвища не підтверджені належними та допустимими доказами в цій частині.

Також не заслуговують доводи апеляційної скарги щодо помилок у розрахунку заборгованості, а саме відносно того, що відповідачем вносилися одні суми для погашення заборгованості, а у розрахунку вказані інше, оскільки це пояснюється тим, що відповідачем порушувався графік внесення щомісячних платежів у період з 10 по 17 число кожного місяця, тому при внесенні відповідних сум вони зараховувалися на підставі п. 2.3.8. договору.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не залучено в якості відповідача по справі колишнього чоловіка відповідача, який є співвласником домоволодіння, яке придбано за кредитні кошти, оскільки у даному випадку предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором, який укладений між відповідачем та банком, предметом спору не є поділ майна колишнього подружжя та кредитних зобов»язань кожного із них, тому доводи відповідача в цій частині є безпідставними та не грунтуються на вимогах діючого законодавства.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо правомірності нарахування позивачем відсотків за користування кредитом, оскільки у 2014 р. позов судом залишено без розгляду, тобто рішення суду про стягнення заборгованості за кредитом не існує, відповідач посилається на те, що у 2009 р. позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом, але на підтвердження цієї обставини вона не надала належні та допустимі докази, у суду відсутні відомості про це, тому суд позбавлений можливості їх дослідити та дати відповідну правову оцінку.

За таких обставин, апеляційний суд у складі колегії суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду - скасуванню з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, необхідно відповідно змінити і розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.

При зверненні до суду позивачем сплачено 30 346,05 грн. судового збору (т.1 а.с. 18), які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам, що становить 1 928,51 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.1,3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 368, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п.1,3,4, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 листопада 2018 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № PLL0G100000140 від 07.08.2007 року у розмірі 13 783,31 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 828,36 доларів США -заборгованість по процентам за користуванням кредитом та 3 596,40 грн. - заборгованість за пенею.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по справі у розмірі 1 928,51 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити за безпідставністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов