ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/723/19 Справа № 203/2694/17 Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про виділення частки співвласника, стягнення грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про виділення частки співвласника, стягнення грошової компенсації.

Позов мотивовано тим, що з 12.11.1997 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, який в подальшому було розірвано за рішенням суду. В період перебування у шлюбі, 15.05.2013 року, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15.10.2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.04.2015 року за кожним з них було визнано право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

20.10.2015 року ОСОБА_3 за договором дарування подарувала квартиру сину ОСОБА_2 Посилаючись на те, що частки співвласників квартири в натурі не виділені, а відповідач використовує квартиру одноособово, перешкоджаючи потраплянню до квартири та проживанні в ній, відмовляється від пропозицій продажу квартири та поділу коштів від продажу, позивач просив суд поділити квартиру між співвласниками, виділивши йому в натурі у власність 1/2 частину нерухомого майна.

Після проведення по справі судової будівельно-технічної експертизи, позивач уточнив позовні вимоги та просив виділити йому в користування 1/2 частину спірної квартири, а саме: житлову кімнату 4, площею 14,9 кв.м; балкон І, площею 0,9 кв.м; в загальне користування - коридор 1, площею 6,4 кв.м; санвузол 2, площею 2,7 кв.м; кухня 3, площею 6,3 кв.м. Також просив визначити суму 6824 грн. 50 коп., як грошову компенсацію на його користь, стягнувши останню з відповідача, а також стягнути з відповідача на його користь 10649 грн. вартості різниці виділеної частки.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості. При цьому, суд зазначив, що на протязі тривалого часу та по теперішній час в спірній квартирі фактично мешкає відповідач ОСОБА_2, тоді як позивач постійно мешкає за іншою адресою та спірною квартирою для проживання не користується.

Посилаючись на те, що відповідачем йому чиняться перешкоди в проживанні в квартирі, позивач будь-яких доказів на підтвердження цих обставин та намірів вселитись в квартиру для проживання у відповідності до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України суду не надав, а тому, врахувавши, що позивачем не заявлено вимог про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом вселення, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, неповне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким виділити йому у користування 1/2 частину спірної квартири.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року за ним було визнано право власності на 1/2 частини спірної квартири. Так як частки вказаної квартири в натурі не були виділені, він позбавлений права в повній мірі розпоряджатись частиною свого майна, оскільки діями відповідача та третьої особи позбавлений можливості потрапити до спірної квартири. Крім того, апелянт зазначив, що відповідач та третя особа маніпулюють ним, від них він отримує погрози, в разі вчинення будь-яких дій щодо квартири, а також судом першої інстанції не було взято до уваги Листа Кіровського ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 20 лютого 2017 року з якого вбачається, що він не має доступу до своєї частини квартири, так як там проживають сторонні особи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 з 12.11.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.01.2014 року.

В період перебування у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 15.05.2013 року, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15.10.2014 року, частково скасованого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.04.2015 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було визнано право власності по 1/2 частині АДРЕСА_1, за кожним.

За договором дарування від 20.10.2015 року ОСОБА_3 подарувала свою частину квартири сину ОСОБА_2

Згідно технічного паспорту на квартиру, загальна площа приміщень останньої становить 47,1 кв.м, загальна площа квартири 46,3 кв.м, житлова площа 26,0 кв.м, допоміжна площа 20,3 кв.м, площа літніх приміщень (балкон) 0,8 кв.м та складається з: поз.1 - коридор, площею 10,1 кв.м; поз.2 - санвузол - площею 2,7 кв.м; поз.3 - кухня, площею 6,3 кв.м; поз.4 - житлова, площею 14,9 кв.м; поз.5 - житлова, площею 11,1 кв.м; поз.6 - кладова, площею 1,2 кв.м, поз.І - балкон, площею 0,8 кв.м.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної та оціночної експертизи №4698/4699-17 від 01.12.2017 року встановлено, що відповідно до вимог ДБН виділити в натурі по 1/2 частині у квартирі на дві окремі однокімнатні та ізольовані квартири не можливо.

Дійсна ринкова вартість квартири визначена в сумі 652392 грн., вартість 1/2 частини - 326196 грн., вартість 1 кв.м - 13648,36 грн..

Також згідно висновку експертизи за єдиним варіантом порядку користування квартирою запропоновано в користування співвласнику №1 виділити 1/2 частину квартири у вигляді житлової кімнати, площею 14,9 кв.м; балкон, площею 0,8 кв.м, що разом складає 15,7 кв.м, вартістю 214279 грн. В загальне користування по 1/2 частині виділити: коридор, площею 6,4 кв.м; санвузол, площею 2,7 кв.м; кухню, площею 6,3 кв.м, що разом складає 15,4 кв.м, вартістю 105092 грн. 50 коп. Загальна вартість приміщень, що виділяється в користування власнику №1 складає 319371 грн. 50 коп., що становить 49/100 та менше ідеальної частки на 6824 грн. 50 коп.

В користування співвласнику №2 виділяється 1/2 частини квартири у вигляді житлової кімнати, площею 11,1 кв.м; коридор, площею 4,29 кв.м; вбудована шафа, площею 1,31 кв.м, що разом складає 16,7 кв.м, вартістю 227928 грн. В загальне користування по 1/2 частині виділити: коридор, площею 6,4 кв.м; санвузол, площею 2,7 кв.м; кухню, площею 6,3 кв.м, що разом складає 15,4 кв.м, вартістю 105092 грн. 50 коп. Загальна вартість приміщень, що виділяється в користування власнику №1 складає 333020 грн. 50 коп., що становить 51/100 та більше ідеальної частки на 6824 грн. 50 коп.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності . У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Як роз'яснено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користуванням приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Таким чином, відповідно до ст.358 ЦПК України встановлення співвласникам порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. В такому випадку режим спільної часткової власності зберігається та допускається виділення співвласникам в користування частки, адекватній розміру їх часток у праві власності на спільне майно з відступом в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним, в разі неможливості забезпечити їх точну відповідність.

В уточненій позовній заяві позивач просив виділити йому в натурі у користування 1/2 частину спірної квартири, а саме: житлову кімнату, площею 14,9 кв.м; балкон, площею 0,9 кв.м; в загальне користування - коридор, площею 6,4 кв.м; санвузол, площею 2,7 кв.м; кухню, площею 6,3 кв.м. Також просив визначити суму 6824 грн. 50 коп., як грошову компенсацію на його користь, стягнувши останню з відповідача, а також стягнути з відповідача на його користь 10649 грн. вартості різниці виділеної частки.

Разом з тим, суд врахувавши, що відповідно до запропонованого експертом варіанту розподілу та заявлених позивачем вимог, відповідачу слід виділити житлову кімнату, що за розміром на 3,8 кв.м менше за розмір житлової кімнати, виділеної позивачу (14,9 - 11,1), та на 1,9 кв.м менше за середній розмір житлової площі квартири (26 / 2 - 11,1) суд першої інстанції вірно вважав, що за визначеним порядком користування відповідачу пропонується виділення житлового приміщення з відступом від ідеальної частки у праві спільної часткової власності, яку не можна вважати незначною. Крім того, за варіантом розподілу та відповідно до заявлених позовних вимог відповідач обмежується в можливості користування єдиним в квартирі балконом, а також змушується до сплати компенсації в зв'язку з відхиленням від ідеальних часток та збільшення реальної частки за рахунок виділення йому коридору, який за своєю суттю є місцем загального користування.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно вважав, що такий варіант розподілу є непропорційним відносно часток у праві спільної часткової власності та порушує права відповідача, як співвласника.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що на протязі тривалого часу та по теперішній час в спірній квартирі фактично мешкає ОСОБА_2, позивач постійно мешкає за іншою адресою. При цьому, доказів того, що відповідачем чиняться перешкоди в проживанні в квартирі, позивач у порушення вимог ст.ст.12,81 ЦПК України суду не надав.

Вказані обставини, а також незаявлення позивачем вимог про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом вселення, дійсно свідчать про відсутність намірів останнього проживати та користуватись спірною квартирою та, відповідно, про відсутність підстав для вирішення в порядку ст.358 ЦПК України щодо встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Доводи апелянта в скарзі про те, що рішенням судів за ним було визнано право власності на 1/2 частини спірної квартири, яка в натурі не була виділена, він позбавлений права в повній мірі розпоряджатись частиною свого майна, оскільки діями відповідача та третьої особи позбавлений можливості потрапити до спірної квартири, так як вони маніпулюють ним, від них він отримує погрози, - є необґрунтованими та безпідставними, оскільки у порушення вимог ст. 81 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами. Вказані твердження апелянта по суті є лише припущеннями, тоді як рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання апелянта на Лист Кіровського ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 20 лютого 2017 року, також є безпідставними, оскільки з вказаного листа не вбачається, що позивач позбавлений можливості доступу до своєї частини квартири, що йому чиняться перешкоди та ін.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв'язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Т.П. Красвітна

О.В. Свистунова