Справа № 159/5216/18
Провадження № 2/159/112/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

у складі головуючого судді Лесика В.О.,

за участю секретаря Шокот С.Т.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору дарування гаража недійсним як об'єкта права спільної сумісної власності подружжя, -

в с т а н о в и в:

10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору дарування гаража недійсним як об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що з матір'ю відповідача ОСОБА_6 перебував в зареєстрованому юридичному шлюбі з 18.07.1991 року по 07.03.2012 року. За час шлюбу ними було набуто у спільну сумісну власність рухоме та нерухоме майно, яке було предметом розгляду в судовому порядку за винятком будівлі гаража АДРЕСА_1.

27.09.2018 року він дізнався про незаконне відчуження вказаного гаража ОСОБА_5 шляхом дарування ОСОБА_3. Вважає такі дії незаконними, оскільки шляхом шахрайства ОСОБА_5 заволоділа майном яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач зазначив також, що в період шлюбу, тобто у 2000 році він купив гараж у первинного забудовника ОСОБА_7. Так як на час купівлі гараж не було здано в експлуатацію, як завершений об'єкт нерухомості то вони не мали можливості посвідчити угоду нотаріально із-за відсутності на нього правовстановлюючих документів.

Згодом він дізнався, що відповідач ОСОБА_5 без його відому та дозволу з використанням фальсифікованих документів приватизувала земельну ділянку, виготовила технічну документацію та в подальшому подарувала гараж його відповідачу ОСОБА_3.

Вважає такі дії відповідачів неправомірними із цих підстав за його заявою відкрито кримінальне провадження 15.09.2017 року за ч.1 ст.366 КК України та просить визнати договір-дарування гаража недійсним, і визнати його об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

В судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з'явилась із-за стану свого здоров'я, подавши письмову заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов не визнає. Відзиву не подала.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 у відзиві на позов зазначила, що про наявність спору ОСОБА_3 дізнався 14.12.2018 року і по суті позову зазначила наступне.

Право власності на вказаний гараж він набув на підставі договору дарування від 19.07.2017 року та договору дарування земельної ділянки від вказаної дати.

Вважає, що його мати ОСОБА_5 на законних підставах подарувала йому гараж, оскільки з батьком ОСОБА_1 вона розірвала шлюб 07.03.2012 року, а набула у власність цей об'єкт після розірвання шлюбу, тому він ніяк не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

З цих підстав просила в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав викладених в ньому.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник позов не визнали та в його задоволенні просили відмовити з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази в їх сукупності суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Ковельського міськрайонного суду від 07.03.2012 року.

10 травня 2016 року Ухвалою Ковельського міськрайонного суду затверджено мирову угоду між сторонами про поділ майна подружжя відповідно до якої проведено розподіл цілого бетонного стрічкового фундаменту під житловий будинок та автомобіля з саморобним причіпом.

Судом встановлено також, що ОСОБА_5 в листопаді 2015 року зверталась до ОСОБА_1 з позовом про усунення перешкод в користуванні спірним гаражем, проте ухвалою суду від 07.12.2015 року позивачем заяву було залишено без розгляду.

Із приєднаної до справи технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва індивідуального гаража, що цю технічну документацію замовляла ОСОБА_5 відповідно до договору від 18.03.2015 року. 11.03.2015 року Ковельською міською радою прийнято рішення у відповідності з яким ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки під гараж в кооперативі по експлуатації гаражів «Мотор» на підставі будівельного паспорта на гараж від 08.10.1990 року та протоколу засідання наглядової ради кооперативу «Мотор» від 11.07.2014 року.

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06.06.2015 року підтверджується факт отримання у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0055 га для будівництва індивідуального гаража.

Із нотаріально завіреного договору дарування гаража від 19 липня 2017 року слідує, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 гараж АДРЕСА_1 який належав їй на праві власності зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 січня 2017 року (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 04).

Отже судом встановлено і не підтверджено вказаними вище фактичними документами, що одноосібним власником гаража на час укладення договору-дарування була ОСОБА_5. Власнику відповідно до ст.317ЦК України належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 6 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено серед іншого добросовісність, як зазначено в рішенні ВСУ у справі №6-5334/16 від 30.03.2016 року.

Недобросовісність - є обов'язковою підставою для визнання недійсним договору щодо спільного майна укладеного одним з подружжя без згоди іншого.

Саме на ці обставини в своєму позові покликається позивач, стверджуючи що гараж ним було придбано під час шлюбу, а відтак майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

Судом при вирішенні спору не встановлено будь-яких достовірних обставин на які посилається позивач. Ця позиція ним не доведена будь-якими належними та допустимими доказами, а навпаки повністю спростовано наведеними вище доказами, які підтверджують одноосібну власність на гараж ОСОБА_5.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд не приймає до уваги твердження позивача про придбання ним гаража за договором купівлі-продажу в період шлюбу при цьому зазначає, що у відповідності до ст.208 ЦК України правочин між фізичними особами на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Ст.657 ЦК України визначено , що договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню .

З цих підстав суд вважає позов безпідставним, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141,206, 263, 264, 265 ЦПК України,ст.ст.3,203,208,

215,216,317,657 ЦК України, суд -

у х в а л и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору дарування гаража недійсним як об'єкта права спільної сумісної власності подружжя- відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повний текст рішення складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий:В. О. Лесик