Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2019 р. Справа153/244/19

Провадження2/153/66/19-ц

у залі судових засідань у приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області у місті Ямпіль Вінницької області

Ямпільський районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Гаврилюк Т. В.

за участю секретаря судового засідання Гуцол Т. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» про захист прав споживача, застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» про захист прав споживача, застосування наслідків недійсності правочину, в якому просила: встановити нікчемність договору фінансового лізингу №АРНМ21289 від 27.04.2018 укладеного між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на її користь 47203 грн. На обґрунтування позовних вимог представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2, який діє на підставі Ордеру серії ВН №072548 від 22.11.2018 посилався на те, що 27.04.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит плюс» був укладений публічний договір про надання фінансового лізингу №АРНМ21289 від 27.04.2018, шляхом підписання ОСОБА_1 заяви про приєднання до публічного договору, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії. Вказану заяву позивачка підписала на майдані з продажу піддержаних авто у місті Хмельницькому, тобто поза офісним/торговельним приміщенням відповідача із представником відповідача. Від імені лізингодавця наявна ксерокопія печатки і факсиміле підпису директора ТОВ «Автокредит плюс» ОСОБА_3, а також підпис представника лізингодавця. У відповідності до умов заяви лізингоодержувач отримує предмет лізингу на 60 місяців, вносить аванс у розмірі 36000,00 грн. та здійснює подальші щомісячні платежі у розмірі 4460 грн. у період з 10 по 15 число кожного місяця на транзитний рахунок №6002 МФО 339500 ОКПО НОМЕР_1 відкритий в АТ «ТасКомБанк» для подальшого зарахування на рахунок ТОВ «Автокредит плюс». Згідно додатку №1 до Договору, який водночас є специфікацією та актом приймання передачі, позивачці був переданий у володіння на умовах лізингу легковий автомобіль модель «SKODA OCTAVIA» д.н.з.НОМЕР_2 номер кузова ТМBDK41U67B007537, вартістю 178000 грн. разом із свідоцтвом про його реєстрацію та ключем. Позивач розраховувала на настання юридичних наслідків щодо отримання предмета лізингу у власність. Проте, 27.11.2018 працівниками поліції у місті Вінниці легковий автомобіль НОМЕР_3 номер кузова ТМBDK41U67B007537, який перебуває у володінні позивачки був вилучений разом із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія СХК 619601 та відправлений до штраф стоянки. Наразі автомобіль перебуває на штраф стоянці. На виконання недійсного договору позивачкою було перераховано відповідачеві 36000 грн., як авансовий платіж договору лізингу №АРНМ21289 від 27.04.2018. 15.05.2018 року позивачкою перераховано відповідачу 5203 грн. як оплата згідно договору №АРНМ21289 від 27.04.2018. 27.06.2018 позивачкою перераховано відповідачеві 6000 грн., як оплата згідно договору №АРНМ21289 від 27.04.2018. Загалом за період з 27.04.2018 року по 11.12.2018 року включно, позивачка сплатила відповідачу на рахунок відкритий у АТ «ТасКомБанк» 47203 грн. Вказаний транспортний засіб перебуває у розшуку. Позивачкою були підписані ксерокопії документів, тому вона не зможе набути право власності та здійснити перереєстрацію транспортного засобу. Умови укладеного між ОСОБА_1 до ТОВ «Автокредит плюс» договору фінансового лізингу є несправедливими стосовно споживача, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків і завдають шкоди споживачу. Оспорюваний договір нотаріально не посвідчений, а тому він є нікчемним.

06 березня 2019 року ухвалою судді відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Призначено судове засідання розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження на 05 квітня 2019 року на 09 годину 00 хвилин. Визначено строк відповідачеві для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження шість днів з дня вручення ухвали. Одночасно роз'яснено учасникам справи їх право на звернення до суду із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі до суду відзиву на позовну заяву. Розяснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Встановлено позивачеві десятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду відповіді на відзив, а відповідачеві строк у сім днів з дня отримання останнім відповіді на відзив для подання заперечення.

Сторони у судове засідання не зявилися. Про дату та час проведення судового засідання повідомлялися належним чином, однак не викликалися.

Представник відповідача ТОВ «Автокредит плюс» - ОСОБА_4, який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЗП №00102116.04.2019 року, а також Договору №02/07/01/18 від 02.07.2018 про надання правової допомоги та Ордеру серії ЗП №011321 від 06.07.2018 про надання правової допомоги, 16 квітня 2019 року за вхід.№2939 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов вважає безпідставним та необґрунтованим. Викладені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності, не підтверджені доказами, а тому позовна заява не підлягає задоволенню. Договір був укладений відповідно до Цивільного законодавства та ЗУ «Про фінансовий лізинг». Цивільним законодавством не передбачений прямий обовязок нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу транспортного засобу, стороною якого є фізична особа, враховуючи презумпцію правомірності правочину приходить до висновку, що укладений договір не можна вважати нікчемним відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України. Складовою лізингового платежу за договором є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю правовою природою є платою за користування наймачем майном, переданого в лізинг. Враховуючи те, що лізинговий платіж включає в себе плату за користування предметом лізингу, тому суд у разі застосування реституції, має стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за недійсним договором, але за виключенням 14843,19 грн., які є платою за користування наймачем майном. Просив у задоволенні позову відмовити. Витрати відповідача на правову допомогу, повязані з розглядом справи у сумі 9000 гривень покласти на позивача.

Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних доказів.

У зв'язку з неявкою у судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Заяви, клопотання: клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.23), заява про усунення недоліків позовної заяви від 05.03.2019 (а.с.39) клопотання представника позивача про повернення сплаченого судового збору від 05.03.2019 (а.с.44), клопотання представника відповідача про перенесення розгляду справи та надання додаткового часу для надання відзиву (а.с.61), відзив на позовну заяву (а.с.72).

Інші процесуальні дії у справі: залишення позовної заяви без руху, відкриття спрощеного позовного провадження у справі, повернення позивачеві сплаченого судового збору, відкладення розгляду справи та встановлення представнику відповідача додаткового часу для надання відзиву, про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами.

Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини:

Із досліджених судом письмових доказів Договору фінансового лізингу №АРНМ21289 від 27.04.2018 (а.с.5-8), заяви про приєднання до публічного договору №АРНМ21289 (а.с.9), специфікації та акта приймання-передачі (а.с.10) та додатку №2 до Договору (а.с.11) судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» було укладено договір фінансового лізингу. Предметом лізингу є легковий автомобіль НОМЕР_3 номер кузова ТМBDK41U67B007537 вартістю 178000 грн., строк лізингу становить 60 місяців з моменту підписання графіку лізингових платежів. За вказаним договором позивачка зобовязалася внести аванс у розмірі 36000 грн. на транзитний рахунок, а також в подальшому сплачувати щомісячні платежі на транзитний рахунок №6002 МФО 339500 ОКПО НОМЕР_1, відкритий в АТ «ТасКомБанк» для подальшого зарахування на рахунок ТОВ «Автокредит плюс» з 10 по 15 число кожного місяця.

Із копії паспорта громадянина України (а.с.12) судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилася 28 серпня 1985 року у селі Петрашівка Ямпільського району вінницької області де і зареєстрована.

Із копії виписки по транзитному рахунку №2909.3.846236.002/980 за період з 27.04.2018 по 11.12.2018 (а.с.14), платіжного доручення №381903101 від 27.04.2018 (а.с.15), квитанції №381300599 від 27.04.2018 (а.с.16), та квитанцій №0.0..1 від 26.06.2018 та №0.0..1 від 15.05.2018 (а.с.17) судом встановлено, що ОСОБА_1 27 квітня 2018 року сплатила 36000 грн. для погашення заборгованості по договору фінансового лізингу №АРНМ21289 від 27.04.2018. 15 травня 2018 року сплатила 5203 грн. як щомісячний платіж згідно договору лізингу №АРНМ21289 від 27.04.2018, а також 27 червня 2018 року сплатила 6000 грн. щомісячний платіж згідно договору лізингу №АРНМ21289 від 27.04.2018.

Із копії розшукового обліку МВС (а.с.18) та копії відповіді на адвокатський запит Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області (а.с.19) судом встановлено, що автомобіль НОМЕР_3 номер кузова ТМBDK41U67B007537, чорного кольору, який є предметом лізингу згідно договору фінансового лізингу №АРНМ21289 від 27.04.2018 укладеного між позивачкою та відповідачем, перебуває у розшуку.

Дослідивши усі докази в їх сукупності та кожен доказ окремо, дослідивши відзив на позовну заяву, суд приходить до наступного висновку:

Відповідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст.4 ЦПК України).

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України).

Враховуючи умови вищезазначеного Договору, суд приходить до висновку, що він є договором фінансового лізингу та відповідає положенням ч.1 ст.806 ЦК України та ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до положень ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу №АРНМ21289 від 27.04.2018, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», є договором фінансового лізингу, та нотаріально не посвідчений, тобто не додержані вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору.

Відповідно до ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

За змістом п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Враховуючи, що договір лізингу укладений за участю фізичної особи - позивача, суд відповідно до ч.2 ст.627 ЦК України враховує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Згідно зі ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов'язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції.

За змістом ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що відповідач передав позивачеві автомобіль, який перебуває у розшуку, що призвело до того, що предмет лізингу автомобіль НОМЕР_3 номер кузова ТМBDK41U67B007537, чорного кольору та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу серія СХК 619601 було вилучено працівниками поліції на підставі постанови про проведення процесуальних дій на іншій території відповідно до ч.6 ст.218 КПК України винесеної слідчим Чечелівського відділення поліції Дніпропетровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області, а також призвело до спричинення позивачеві матеріальної шкоди на загальну суму - 47203 грн. Відповідач не надав позивачеві всю інформацію щодо накладень обмежень на предмет лізингу.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Крім того, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умови) недійсною.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону, згідно з якою умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору.

У вказаному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (п.9 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

За змістом ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману, зокрема, стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Судом встановлено, що при передачі відповідачем позивачу предмета лізингу, відповідач ввів позивача в оману щодо всієї необхідної інформації щодо предмета лізингу, що спричинило вищезазначені наслідки.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, суд дійшов висновку, що оспорюваний позивачкою договір є нікчемним, тому наявні правові підстави, передбачені ст.216 ЦК України для застосування наслідків нікчемності договору та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останньою авансового платежу та щомісячних платежів за договором у розмірі 31644 гривні 84 копійки (47203 грн. загально сплачена сума 15558,16 грн. відсотки за користування предметом лізингу за період з 27.04.2018 по 27.11.2018 = 31644,84 грн.).

В іншій частині заявлених вимог суд вважає за необхідне відмовити.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому у порядку ч.6 ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 1536 гривень 80 копійок (за дві вимоги заявлені позивачем).

По-скільки вимоги позивача задоволено, тому суд не має підстав для стягнення із позивача на користь відповідача понесених останнім судових витрат у сумі 9000 гривень.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 274, 275, 279, 351, 352, 354, 355 ЦПК України і на підставі ст.ст.15, 16, 526, 527, 530, 533, 610, 611, 612, 623, 625, 631, 1048-1050, 1051, 1052, 1054, 1055, 1056, 1056-1 ЦК України, ст.129 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» про захист прав споживача, застосування наслідків недійсності правочину задовольнити частково.

Застосувати наслідки нікчемності договору фінансового лізингу №АРНМ21289 від 27.04.2018 укладеного між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, - 31644 (тридцять одну тисячу шістсот сорок чотири) гривні 84 копійки.

В іншій частині заявлених вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» () на користь держави судовий збір у сумі 1536 гривень 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі в тридцяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Ямпільський районний суд Вінницької області.

Головуючий Т. В. Гаврилюк