ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року

м. Харків

Справа № 627/993/18

Провадження № 22-ц/818/1316/19

Категорія: право власності

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Хорошевського О.М.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3

відповідач: Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області

на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2018 року у складі судді Вовк Л.В. , -

встановив:

21.08.2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області, в якому просив визнати за ним право приватної власності на нежитлову будівлю - майстерню, загальною площею 460,10 кв. м., розташовану по АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що він у 2006 році на підставі договору купівлі продажу від 27 вересня 2006 року , укладеному с ВАТ «Ананьївське», придбав одноповерхову нежитлову будівлю - майстерню загальною площею 460,10 кв. м., розташовану по АДРЕСА_1 за ціною 3 500,00 грн.

Договір купівлі продажу не був нотаріально посвідчений, тому він не міг зареєструвати за собою право власності на нерухоме майно.

ВАТ «Ананьївське» визнано банкрутом та в 2005 році припинено як юридична особа.

Більше 10 років він добросовісно та відкрито володіє нерухомим майном без реєстрації права власності.

Позивач вважає, що він отримав це нерухоме майно на законних підставах, на нього не претендують інші особи, власник нерухомого майна відсутній, в позасудовому порядку оформити право власності неможливо, а тому його позов підлягає задоволенню.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2018 року позов задоволено.

Суд вирішив: визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на нежитлову будівлю майстерню, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 15 листопада 2018 року внесено виправлення у резолютивну частину рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 12.10.2018 року, вказано місце знаходження нежитлової будівлі : АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі Прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, судом порушені норми процесуального та матеріального права.

Зазначає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовано норми ст. 344 ЦК України, оскільки набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужою річчю, наявність у володільця договору оренди, наймання, зберігання, купівлі-продажу, отримання за кошти тощо виключає застосування інституту набувальної давності.

Посилаючись на положення ч.2 ст. 318 ЦК України, зазначає, що оскаржуване рішення порушує визначений законодавством порядок будівництва об'єктів нерухомості, державної реєстрації речових прав на них. Зазначає, що вирішуючи справи зазначеної категорії необхідно встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником ( користувачем) земельної ділянки, чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації, чиє законною відмова у такому прийнятті, чи є порушені будівельні норми та правила істотними, чи порушує таке майно права інших осіб.

Матеріали справи не містять доказів того, що правомірності володіння земельною ділянкою під спорудою. Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд фактично дозволив позивачу використовувати спірне нежитлове приміщення без правовстановлюючих документів на земельну ділянку та за відсутності волевиявлення розпорядника спірної земельної ділянки комунальної власності - Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області.

У даній справі наявність « інтересів держави» обґрунтовується прокурором порушенням законності у сфері землекористування та державного архітектурно - будівельного контролю., а також тим, що селищною радою та Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області заходи щодо перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не вживаються.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість, зазначає, що не існує підстав для її розгляду, оскільки відсутні підстави для здійснення представництва інтересів держави у цій справі прокуратурою Харківської області. Звертає увагу, що апелянт не зазначив в чому відбулося (або могло відбутися) порушення матеріальних або інших інтересів держави.

Крім того. вказує, що скаржник не усвідомив, що предметом спору є визнання за позивачем права приватної власності на нежитлову будівлю майстерню, право власності на яку (як на об'єкт ) вже зареєстроване у передбаченому законом порядку, що також свідчить про виділення під такий об'єкт нерухомості земельної ділянки, а також спростовує твердження апелянта про нібито порушення позивачем правил землекористування.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судовому засіданні прокурор Харківської області (відділу 05/2) - Горгуль Н.В. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити та пояснила, що зверненням з апеляційною скаргою слугувала та обставина, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з грубим порушенням вимог діючого законодавства, а тому є незаконним. Для захисту порушених інтересів держави прокуратурою Харківської області подана апеляційна скарга, яка у даному випадку є єдиним ефективним способом захистом інтересів держави і територіальної громади зокрема.

Представник Констянтинівської селищної ради в судове засідання не з'явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. В матеріалах справи міститься клопотання голови селищної ради з проханням розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін. Підтримав відзив на апеляційну скаргу та надані письмові пояснення, які долучені до справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які з'явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач добросовісно заволодів нежитловою будівлею, відкрито, безперервно володіє нерухомим майном більше 10 років, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном був впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Судова колегія не погоджується з висновком суду з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 27 вересня 2006 року між ВАТ «Ананьївське» в особі ліквідатора Пузенко Сергія Олександровича,( Продавець) та ОСОБА_3( Покупець) в простий письмові формі укладено договір купівлі-продажу капітальної будівлі, загальною площею 460,10 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, за договірною ціною 3500,00 грн. ( а.с.29-30)

Відповідно до квитанції прибуткового касового ордера №144 від 28.09.2006 року, на підставі договору купівлі продажу , ОСОБА_3 , сплатив продавцю ВАТ « Ананьївське» за нежитлову будівлю 3500 грн. ( а.с.28)

Згідно рішення Констянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області від 30 січня 2004 року №15, право власності на будівлю майстерні ( пункт технічного обслуговування), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, вирішено оформити за ВАТ «Ананьївське» та видати свідоцтво про право власності на зазначений об'єкт нерухомого майна. ( а.с. 31).

Згідно довідки РКП « Краснокутське БТІ» від 31.01.2017 року на об»єкт нерухомого майна нежитлову будівлю - майстерню , що розташована по АДРЕСА_1 , право власності не зареєстровано ( а.с. 18).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.06.2018 року , відомості про право власності на майстерню відсутні ( а.с. 5)

Згідно довідки Костянтинівської селищної ради від 01.06.2018 року , нежитлова будівля майстерні ( пункту технічного обслуговування за адресою АДРЕСА_1 на балансі селищної ради не перебуває . Належала ВАТ « Ананьївське». Перебуває в користуванні гр-на ОСОБА_3 з 2006 року по даний час ( а.с. 27)

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних , фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04.06.2018 року , 14.07.2005 року, юридичну особу ВАТ « Ананьївське» припинено в зв'язку з визнанням її банкрутом.( а.с. 22-23).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми ст. 334 ЦК України.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

З матеріалів справи вбачається, що на час укладення у простий письмовій формі договору купівлі продажу від 27 вересня 2006 року, власником спірного майна було ВАТ «Ананьївське».

Встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивач був обізнаний відносно того, що на момент укладення у простий письмовій формі договору купівлі продажу від 27 вересня 2006 року, власником спірного майна було ВАТ «Ананьївське».

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України, в редакції що була чинна на час виникнення спірних правовідносин договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п.13 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі продажу капітальної будівлі, загальною площею 460,10 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, укладено між ВАТ «Ананьївське» в особі ліквідатора Пузенко Сергія Олександровича,( Продавець) та ОСОБА_3( Покупець) в простий письмовій формі.

Вказаний договір купівлі-продажу не посвідчувався нотаріально та не проходив державної реєстрації, отже не є укладеним.

Як зазначає сам позивач, договір купівлі продажу не був нотаріально посвідчений, а тому він не міг зареєструвати за собою право власності.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач знав і не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на нежитлову будівлю майстерні ( пункту технічного обслуговування за адресою АДРЕСА_1, так як зазначено вище, договір купівлі-продажу від 27 вересня 2006 року не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін.

Наведене свідчить, що відсутня така ознака набувальної давності, як добросовісне володіння, а тому виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє позивача можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку.

Твердження представника позивача щодо неможливості участі прокуратури Харківської області у цій справі та представництва останньої захисту прав та інтересів відповідача, колегія суддів не приймає до уваги, враховуючи таке.

Так, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

За змістом частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

У пункті 3 частини 1 статті 1311 Конституції України зазначено про можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Зважуючи на бездіяльність органу місцевого самоврядування, який приймав участь у справі і наділений право ініціювання апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а також порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, апеляційний суд вважає, що дана справа має ознаки такого виключного випадку для втручання прокурора у її вирішення шляхом подачі апеляційної скарги.

У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України визначив, що інтереси держави є оціночним поняттям, тому прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає в чому відбулось чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати функції у спірних правовідносинах.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції).

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Крім того, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенняхЄвропейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1, зокрема вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

При цьому Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення.

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Законодавством, а саме ст. 131-1 Конституції України, ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прямо передбачено право прокурора звертатись до суду в інтересах держави у разі нездійснення або неналежного здійснення органом місцевого самоврядування відповідних повноважень. Звернення прокуратури Харківської області з апеляційною скаргою обґрунтовано необхідністю захисту державних інтересів у сфері земельних відносин.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 05.12.2018 року (справа № 923/129/17), вважаючи, що прокурор не мав права оскаржувати рішення суду, звертав увагу на ту обставину, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У даній справі, прокурор, звертаючись з апеляційною скаргою, обґрунтовує порушення інтересів держави та підстави звернення до суду прокурора тим, що незаконне, всупереч ст.ст. 120, 123, 125, 126, 206 Земельного кодексу України, використання ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1 грубо порушує інтереси держави у сфері ефективного використання комунального майна,оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню дотримання єдиного порядку реалізації прав на таке майна, визначених чинним законодавством правових, економічних та організаційних основ набуття його у власність або оренду.

Набуття ОСОБА_3 права на земельну ділянку за відсутності оформленого у встановленому законом порядку права на неї (ст.ст. 120, 123, 125, 126, 206 ЗК України), зокрема, за відсутності договору оренди, заподіює шкоди інтересам держави, оскільки призводить до ненадходження до бюджету орендної плати та, відповідно, до неефективного використання земельної ділянки.

В матеріалах справи наявний лист начальника ДПІ у Краснокутському районі від 10.08.2006 №56, адресований голові Костянтинівської селищної ради, про надання інформації щодо балансової приналежності спірного нерухомого майна - колишньої будівлі майстерні, розташованої в Ковалівському відділенні ВАТ «Ананьївське», а також про можливість розгляду питання про передачу зазначеного майна у власність державі в особі ДПІ у Краснокутському районі у вигляді бувших у використанні будівельних матеріалів, для подальшої їх реалізації, з подальшим направленням отриманих коштів до державного бюджету. Проте, обґрунтованих письмових пояснень про результати розгляду даного листа Костянтинівська селищна рада до суду першої інстанції не надала, а відтак, нез'ясовним є питання про обсяг прав ДПІ у Краснокутському районі щодо спірного нерухомого майна.

Орган місцевого самоврядування, який відповідно до ст. ст. 1,2,6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування - Костянтинівська селищна рада Краснокутського району Харківської області з моменту

отриманняпозовної заяви ОСОБА_3 до теперішнього часу за наявності підстав, що були цьому органу очевидні в силу наявних у нього повноважень відповідно до вимог закону, не вжив заходів до судового захисту інтересів держави (оскарження судовогорішення), що свідчить про пасивну поведінкууповноваженого органу.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного королівства» суд проголосив, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином подання прокуратурою області апеляційної скарги, у даному випадку, є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави, враховуючи, що орган місцевого самоврядування, як відповідач, був обізнаний про постановлене Краснокутським районним судом Харківської області 18.10.2018 судове рішення , але не вжив заходів для його оскарження.

Оскільки суд позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними та необґрунтованими, а суд першої інстанції ухвалив помилково рішення про його задоволення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи, що апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та відмовляє у задоволені позову, то судові витрати, пов'язані з розглядом справи, за правилами п. 2 ч. 2, ч. 13 ст. 141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України залишаються за позивачем, а судовий збір у розмірі 1 057,00 грн. понесений у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції стягується з ОСОБА_3 на користь прокуратури Харківської області.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області задовольнити.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_3 до Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь прокуратури Харківської області (код 029101108, банк отримувача: Державна казначейська служба України м.Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету - 2800) судові витрати за апеляційний перегляд рішення суду у сумі 1 507 (одна тисяча п'ятсот сім ) грн.80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2019 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді - О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина