Дата документу 17.04.2019 Справа № 314/984/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 314/984/17Головуючий у 1-й інстанції Галущенко Ю.А.
Пр. № 22-ц/807/1121/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання подружжя, визначення частки у спільному майні

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Вільнянського районного суду Запорізької області із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2), який у подальшому уточнила (т.с. 1 а.с. 46-47) та в якому просила з підстав, передбачених ст. 65, 70, 57 СК України, визнати за нею право власності на:

- Ѕ частину квартири АДРЕСА_1,

- квартиру АДРЕСА_2,

- холодильник, пральну машину, СВЧ піч гриль, телевізор, домашній кінотеатр, придбані у 2007 р. та у 2012 р.

В обґрунтування свого позову зазначала, що з 20.10.1984 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу за спільні кошти подружжя ними була придбана квартира АДРЕСА_1,в якій сторони мешкають,а також автомобіль «KIA Cerato» р.н. НОМЕР_4, яким наразі користується відповідач,побутова техніка. Зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя,де їй та відповідачу належить по Ѕ частині кожному. Крім того, нею за особисті кошти,о тримані як компенсація спадщини батьків, була придбана у власність квартира в АДРЕСА_2, грошовий внесок у придбання якої з боку відповідача становить 45070 гр. та дорівнює 1/6 частині. З урахуванням грошового обчислення вартості часток подружжя у спільній власності, незначної частки відповідача у квартирі в м. Запоріжжі, належного її розміру грошової компенсації у придбаному за спільні кошти автомобілі, позивач вважала, що цю компенсацію можливо зарахувати на її користь в рахунок сплачених коштів за квартиру в м. Запоріжжі та визнати за нею право власності на цю квартиру в цілому.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року (т.с. 1 а.с. 4) провадження у справі відкрито.

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним зустрічним позовом (т.с. 1 а.с. 32-35), який у подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 170-173) та в якому просив:

- встановити режим окремого проживання подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01.01.2014 р.,

- визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2

-та на Ѕ частину торгівельного кіоску НОМЕР_5 на території Вільнянського центрального ринку,

- стягнути з позивача на його користь судові витрати.

В обґрунтування свого зустрічного позову зазначав, що за час спільного проживання з позивачем з 20.10.1984 р. ними придбано квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2, торгівельний кіоск НОМЕР_5 на території Вільнянського центрального ринку. Факт придбання квартири АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність ним визнається без застережень. Спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана хоча і задля проживання у ній сина сторін, проте на неї також поширюється режим спільного сумісного майна подружжя, а зазначені позивачем у позові обставини не доводять придбання цієї квартири за особисті кошти позивача. Приблизно у 2001 р. сторонами був придбаний торгівельний кіоск НОМЕР_5 на території Вільнянського центрального ринку, який також є спільною сумісною власністю, де частки кожного з подружжя є рівними. З січня 2014 року позивач та відповідач, хоча і мешкають за однією адресою, проте не ведуть спільного господарства, фактично припинили шлюбні відносини, розпочали поділ спільного майна.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 липня 2017 року (т.с. 1 а.с. 40) зазначений зустрічний позов прийнято до провадження у цій справі.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 лютого 2018 року (т.с. 1 а.с. 192-193) дану справу передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року (т.с. 2 а.с. 50-62) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання АДРЕСА_1, право власності на Ѕ (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання АДРЕСА_1, право власності на 3/4 (три четвертих) частини квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання подружжя, визначення частки у спільному майні задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання АДРЕСА_1, право власності на 1/4 (одну четверту) частину квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання АДРЕСА_1, судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1280,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання АДРЕСА_1,на користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання АДРЕСА_1, судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 819,50 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 68-71) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині визначення часток колишнього подружжя ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 та ухвалити у цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 та за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 за кожним, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с.74).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 75) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 77).

ОСОБА_3 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (т.с. 2 а.с. 82-85).

ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційному суду письмові пояснення у цій справі (т.с. 2 а.с. 90-94).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 27 лютого 2019 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 2 а.с. 95-96) в порядку задоволення клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Степанової Н.Г. про його відкладення (т.с. 2 а.с. 86-89).

Заслухавши у судовому засіданні 17 квітня 2019 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, зокрема: ОСОБА_2 та його представника (т.с. 2 а.с. 93-94) адвоката Крамарчук Р.С., ОСОБА_3 та її представника - адвоката Степанову Н.Г. (т.с. 2 а.с. 88), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

ОСОБА_2 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині визначення часток колишнього подружжя ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в мажах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 і лише в оскаржуємій частині - в частині визначення часток колишнього подружжя ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, визначаючи за ОСОБА_3 право власності на 3/4 (три четвертих) частини квартири АДРЕСА_2, а за ОСОБА_2 право власності на 1/4 (одну четверту) частину квартири АДРЕСА_2, керувався ст. ст. 57, 60, 63, 65, 69, 71 СК України, ст.ст. 52, 364, 368 ЦК України, ст.ст.12- 13, 76, 81, 141, 258 - 259, 263, 265, 353, 355 ЦПК України та виходив із наступного.

08.12.2012 р. за ОСОБА_2 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2012 р., нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бондар Ю.В. за реєстровим № 3076, про що надана копія договору(т.с. 1 а.с.6).

Свої вимоги про визнання спірної квартири АДРЕСА_2 особистою власністю, ОСОБА_3 обґрунтувала нормами п. 3 ч.1 ст. 57 СК України, яка встановлює, що особистою власністю дружини(чоловіка)є майно, придбане нею(ним) в період шлюбу, але на кошти, що належать йому особисто.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відтак, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя,це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

На підтвердження факту придбання спірної квартири АДРЕСА_2 за особисті кошти, позивач надала копію рішення Вільнянського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2010 р. у цивільній справі № 2-3205/2010 р. за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

При розгляді цієї справи суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом від 03.10.2005 р. ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовилась від спадщини на користь брата ОСОБА_7, за яким було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_11 з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8(т.с. 1 а.с.60,180).

Як пояснила суду першої інстанції позивач, вона відмовилась від спадщини батька на користь брата, за що останній протягом 2010-2011 р. виплатив їй грошову компенсацію 15000 доларів США.

Згідно розписки (т.с. 1 а.с.58, 181) ОСОБА_7 зобов'язався у строк до 14.12.2011 р. повернути борг у розмірі 10000,00 доларів США за будинок по АДРЕСА_11.

14.07.2010 р. ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_7 половину суми за будинок по АДРЕСА_11 в розмірі 10000,00 доларів США, про що склала розписку (т.с. 1 а.с.182).

07.07.2011 р. та 24.12.2011 р. ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_7 суму в розмірі 2000,00 доларів США та 3000,00 доларів США відповідно, про що склала розписки (т.с. 1 а.с.183,184).

Зазначені розписки суд першої інстанції відповідно до ст. 95 ЦПК України дослідив в судовому засіданні в оригіналі, відповідність копій, наявних у матеріалах справи, оригіналам, була засвідчена.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що його сестра ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_8.у 2010 р. відмовилась на його користь від спадщини, на яку мала право за заповітом. За домовленістю між ними, свідок зобов'язався виплатити їй грошову компенсацію вартості половини батьківського спадку, розмір цієї компенсації вони одразу погодили у сумі 20000,00 доларів США, проте в подальшому зменшили його до 15000,00 доларів США, з урахуванням об'єктивних економічних явищ. Ці кошти він сплатив частинами згідно розписок, відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про те,що ці кошти ОСОБА_3 отримує за спадщину та планує на них купити квартиру для сина. Як відомо свідку від ОСОБА_3, крім коштів за спадок, яких не вистачало на купівлю квартири для сина, вона брала гроші у кредит, інші деталі укладання цього правочину свідку невідомі. Також під час спільного проживання, його сестра з чоловіком купували автомобілі, які згодом оновлювали, останній купили приблизно 4 роки тому в кредит, поручителем по кредиту виступає ОСОБА_3 Сторони спільно проживали та разом користувались цим автомобілем до весни 2017 р., коли між ними з причин подружньої зради ОСОБА_2 відбулася сварка та згодом вони розлучились.

Свідок ОСОБА_10 в суді першої інстанції показала, що більше 35 років знає ОСОБА_2, вони часто зустрічалися на свята, підтримувати дружні відносини. У 2012 р. в м. Запоріжжі ОСОБА_3 купили квартиру для сина в м. Запоріжжі на кошти, які позивач отримала від брата за спадок, інші деталі цього правочину свідку невідомі, в 2013 р. на весіллі ОСОБА_3 повідомили, що квартиру дарують сину.

Свідок ОСОБА_11 в суді показав, що з кінця 1980-х років знайомий з подружжям ОСОБА_3, які обидва працювали, жили дружно. В м. Запоріжжі ОСОБА_3 купили квартиру сину, на які кошти, свідку невідомо.

Свідок ОСОБА_12 в суді показав, що тривалий час знайомий з сім'єю ОСОБА_2, а з відповідачем працює в одній установі. Зі слів останнього знає, що в м. Запоріжжі ОСОБА_3 купили квартиру для сина, за яку суму, свідку невідомо.

Свідок ОСОБА_13 в суді показала, що з 1990-х років знайома з сім'єю ОСОБА_3 та перебувала з ними у дружніх відносинах. В 2012 р. в м. Запоріжжі вони купили квартиру сину, зі слів ОСОБА_3 свідку відомо, що покупка була здійснена на гроші від спадщини, які їй сплатив брат, а також син дав суму 5000,00 доларів з власних заощаджень, надалі цю квартиру ОСОБА_3 подарували сину на весілля.

Свідок ОСОБА_14 показав, що сторони у справі є його батьками, які спільно проживали в квартирі в м. Вільнянську, разом провідували його родину в м. Запоріжжі, вели спільне господарство до липня 2017 р., коли мати повідомила його, що у батька є інша сім'я та вона бажає розлучитись. У 2012 р. за кошти, які його мати ОСОБА_3 отримала від брата як компенсацію за частку у спадщині у розмірі 15000,00 доларів США, кошти, позичені у кредит в банках та його власні заощадження 5000,00 доларів США, була придбана квартира АДРЕСА_2, де з весни 2013 р. мешкає свідок з родиною. Оформлювали квартиру під час купівлі на відповідача ОСОБА_2 з метою уникнути на майбутнє претензій з боку дружини свідка на це майно, оскільки між його батьками та батьками його дружини склалися недоброзичливі відносини.

Відповідач та його представник оспорювали доказове значення показань свідка ОСОБА_14 та вважають їх неналежним доказом факту передання ОСОБА_3 грошових коштів 5000,00 доларів США задля купівлі квартири з тих підстав, що у письмовому виді такі взаємини між цими особами не оформлювались, ОСОБА_14 не мав можливості зробити заощадження на таку суму, оскільки під час навчання перебував на утриманні батьків, а після закінчення навчання створив сім'ю та мав забезпечувати вагітну дружину.

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача та його представника і вважає показання свідка ОСОБА_14 неналежним доказом з таких підстав.

Оскільки ОСОБА_14 не виступав як сторона правочину купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, передання ним коштів іншим особам задля вчинення такого правочину фактично є позикою, що передбачає повернення цих коштів, або даруванням, якщо про повернення коштів сторони не домовлялись.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.208,718,719,ст.1046,ч.2 ст.1047 ЦК України, договір між фізичними особами на суму, яка в 20 і більше разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, може бути укладений в письмовій формі, шляхом видачі розписки або іншого документу,внаслідок чого між сторонами виникає зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 76,77, ч.2 ст.78 ЦПК України показання свідка ОСОБА_14 не можуть бути прийняті судом до уваги як доказ факту передання ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 5000,00 доларів США з метою купівлі квартири АДРЕСА_2, оскільки за законом ці обставини мають бути підтверджені певними (письмовими) засобами доказування.

Аналізуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження фактичні обставини придбання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час шлюбу квартири АДРЕСА_2 за грошову суму 250000,00 грн., з яких 15000,00 доларів США, що в еквіваленті є 119895,00 грн.(з розрахунку 799,30 грн. за 100 доларів США станом на 07.12.2012 р. (а.с.11) є особистою власністю позивача, що дорівнює приблизно вартості Ѕ частини спірної квартири, інша частина вартості квартири 130 105 гр.(з розрахунку 250000,00 гр. - 119895,00 грн.) плачена за кошти сторін як подружжя, що є їх спільною сумісною власністю, на частку кожного з подружжя, які є рівними, припадає 65052,52 грн., що співмірно вартості ј частини спірної квартири.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції задовольнив частково як первісний позов, так і зустрічний, в частині заявлених сторонами вимог про право власності на квартири АДРЕСА_2,та вважає доведеним право власності позивача на ѕ частини, право власності відповідача на ј частину вказаного майна,підстав для прийняття іншого рішення з досліджених доказів не вбачається.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам в оскаржуємій частині ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

Має місце неповне з'ясування обставин цієї справи в оскаржуємій частині, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; висновки суду першої інстанції у цій справі ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу (постанова Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 308/11958/14-ц).

Обов'язок довести, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного подружжя, покладено на останнього (такий висновок зробив Верховний Суд в постанові № 654/5243/14-ц).

В силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України суд першої інстанції у цій справі мав враховувати висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у вищезазначеній постанові Верховного Суду.

При вищевикладених обставинах, у цій справі презюмується, що квартира АДРЕСА_2 є правом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки вона придбана у період шлюбу сторін у цій справі на підставі договору купівлі-продажу (т.с. 1 а.с. 6), та частки кожного із подружжя у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рівними (по Ѕ частині) у кожного в силу вимог ст. 70 СК України.

Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Так, суд першої інстанції не звернув належної уваги у цій справі на те, що ОСОБА_3, як спадкоємець за заповітом відносно житлового будинку АДРЕСА_11 (т.с. 1 а.с. 180), не бажала приймати спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_8, тому остання перейшла у спадок спадкоємцеві за законом першої черги - ОСОБА_15 (брату ОСОБА_3).

Належні, допустимі докази того, що ОСОБА_3 відмовилась від права за заповітом на спадщину у вигляді вищезазначеного житлового будинку на користь брата ОСОБА_7 у передбачений законом порядок (заява ОСОБА_3 нотаріусу у 6-місячний строк з дня смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову від цієї спадщини на користь брата ОСОБА_7) та зокрема за умови отримання від останнього будь-якої компенсації за це, у тому числі у сумі 15000,00 доларів США тощо (нотаріальний договір спадкоємців тощо) у матеріалах цієї справи відсутні.

Подання лише Вільнянському районному суду Запорізької області при розгляді справи ЄУН 2-3205/2010 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування не свідчить про відмову ОСОБА_3 від вищезазначеної спадщини на користь брата ОСОБА_7, та зокрема за умови сплати останнім на її користь компенсації, у тому числі у сумі 15000,00 доларів США.

Підтвердженням тому, є зміст самого рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26.07.2010 року у справі ЄУН 2-3205/2010 (копія т.с. 1 а.с. 60), яким за ОСОБА_7, як спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька, визнано право власності на вищезазначений будинок АДРЕСА_11 без зазначення при цьому, про стягнення з ОСОБА_7 будь-якої компенсації за останній на користь ОСОБА_16, зокрема у сумі 15000,00 доларів США.

Обставини, встановлені рішенням суду в іншій вищезазначеній цивільній справі ЄУН 2-3205/2010 відносно ОСОБА_3, як особи, щодо якої встановлені ці обставини, яке набрало законної сили, не доказуються у цій справі в силу вимог ст. 82 ч. 4 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, відповідно, на припущеннях ґрунтуються висновки суду першої інстанції у цій справі про те, що:

-брат ОСОБА_3 - ОСОБА_7 за «цю відмову ОСОБА_3 від вищезазначеної спадщини на користь брата» повинний був сплачувати ОСОБА_3 будь-які кошти в рахунок компенсації за відмову від батьківської спадщини, у тому числі у сумі 15000,00 доларів США;

-та що розписки ОСОБА_7 про наявність боргу перед ОСОБА_3 за будинок на суму 10000 доларів США, ОСОБА_3 від 14.07.2010 року про отримання від ОСОБА_7 10000,00 доларів США, ОСОБА_3 від 07.07.2011 року про отримання від ОСОБА_7 2000,00 доларів США, ОСОБА_3 від 24.12.2011 року про отримання від ОСОБА_7 3000,00 доларів США (т.с. 1 а.с. 182-184) та покази ОСОБА_7 та інших свідків у цій справі є належними доказами на підтвердження наявності у ОСОБА_3 та внесення останньою на час придбання вищезазначеної спірної квартири 08.12.2012 року будь-яких особистих коштів, зокрема у сумі 15000,00 доларів США.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року у цій справі в оскаржуємій частині в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_2 та за ОСОБА_2 права власності на 1/4 (одну четверту) частину квартири АДРЕСА_2 слід скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року у цій справі в оскаржуємій частині в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_2 та за ОСОБА_2 права власності на 1/4 (одну четверту) частину квартири АДРЕСА_2 скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3) право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 24.04.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.