ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7431/17Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/255/19 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників справи: представника відповідача - позивача ОСОБА_1 адвоката Мельника В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/7431/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2018 року, ухваленого суддею Братасюком В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (далі - ТзОВ "Кредитні ініціативи") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №03-2/724 від 22.08.2006 в розмірі 163208,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22.08.2006 між ЗАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", правонаступником якого є ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №03-2/724, згідно з умовами якого Банк надав, а ОСОБА_1 отримав кредит по частинах у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 140000грн., які відповідач зобов'язався повернути не пізніше 21.08.2009, відповідно до графіку погашення (Додатку №1) та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

17.12.2012 між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ТзОВ "Кредитні ініціативи" було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, Банк відступає ТзОВ "Кредитні ініціативи" права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та фізичними особами. Внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, та ТзОВ "Кредитні ініціативи" набуло статусу нового кредитора-стягувача за договором №03-2/724 від 22.08.2006 .

Відповідач неналежно виконував взяті на себе за договором зобов'язання, чим порушив умови кредитного договору, а вимоги погасити борг ігнорував, у результаті чого станом на 28.07.2016 утворилася прострочена заборгованість у сумі 163208,08 грн. із яких: 41113,62грн. - борг за тілом кредиту, 122094,46грн. - заборгованість по відсотках.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ТзОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №03-2/724 від 22.08.2006. Спірний договір позивач вважає частково недійсним, оскільки перехід прав вимоги до ТзОВ «Кредитні ініціативи» за договором про відступлення права вимоги суперечить вимогам закону, впливає на його права та інтереси, як споживача. ТзОВ «Кредитні ініціативи» не є банківською установою, він не перебував із ним у договірних чи будь-яких інших відносинах і такого наміру не мав, а тому право вимоги перейшло до ТзОВ незаконно. Крім того, банк не мав права відступати право вимоги до боржника - фізичної особи, так як на час укладення спірного договору про відступлення права вимоги, існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені п.1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг №231 від 3 квітня 2009 року в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2018 року позов ТзОВ "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, і.н.НОМЕР_1, АДРЕСА_1) в користь ТзОВ "Кредитні ініціативи" (, р/р 2001 в ПАТ «Альфа-Банк», МФО 300346, м.Київ, вул.Вікентія Хвойки, 21) заборгованість за кредитним договором №03-2/724 від 22.08.2006, яка становить 163208,08 грн., з яких: 41113,62грн. борг за тілом кредиту, 122094,46грн. заборгованість по відсотках та 2448,12 грн. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТзОВ "Кредитні ініціативи", ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги відмовлено.

ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, відмовити у вимогах банку та закрити провадження у справі за первісним позовом ТзОВ "Кредитні ініціативи", а зустрічний позов задовольнити.

ОСОБА_1 вказує, що суд не звернув увагу на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 жовтня 2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 04.12.2012 року, по цивільній справі №2-2499/11, яким стягнуто з нього стягнуто заборгованість по кредитному договору №03-2/724 від 22.08.2006. ОСОБА_1 також зазначає, що судом першої інстанції дана неправильна правова оцінка нормам закону щодо набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб та не зауважено про порушення його прав як споживача.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надійшов.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представник відповідача - позивача ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з мотивів, наведених у скарзі.

Інші учасники справи, будучи належно повідомленими про розгляд справи, у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, що за вимогами ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТзОВ "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №03-2/724 від 22.08.2006, суд першої інстанції вважав установленим та доведеним факт існування заборгованості у зазначеному розмірі, що включає як борг за тілом кредиту, так і заборгованість по відсотках.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2012 року по справі 2-2499/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 04 грудня 2012 року, позов ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" до ОСОБА_1, третя особа ПМП "Яйце-Райце" про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" заборгованість по кредитному договору №03-2/724 від 22.08.2006 в сумі 22675,33 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Даним рішенням суду встановлено, що 22.08.2006 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №03-2/724, за умовами якого останній отримує кредит у розмірі 140000грн. зі сплатою 17% річних, строком до 21.08.2009 року. Згідно договору про внесення змін №1 до кредитного договору № 03-2/724 процентну ставку за користування кредитом збільшено до 25% річних.

Як вбачається із видаткових касових ордерів №1 від 29.08.2006 року №3 від 31.08.2006 року, видача кредиту здійснювалась двома платежами 120000грн. та 20000грн. відповідно.

Відповідач ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість.

Висновком №875 судово-почеркознавчої експертизи від 28.12.2011 року встановлено, що підпис у графі "підпис отримувача" у видатковому касовому ордері №1 від 29.08.2006 року виконано ОСОБА_1, підпис у графі "підпис отримувача" у видатковому касовому ордері №3 від 31.08.2006 року виконано не ОСОБА_1

Оскільки висновком судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис у видатковому касовому ордері №3 від 31.08.2006 року на суму 20000грн. виконано не відповідачем, а інших доказів отримання відповідачем коштів у розмірі 20000 грн згідно з цим видатковим ордером суду не було представлено, суд обчислив розмір заборгованості, виходячи із суми отриманого кредиту 120000грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості по кредитному договору, станом на лютий 2012 року (далі розрахунок 1), загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 73413,14грн., в тому числі заборгованість по тілу кредиту 41113,62 грн., заборгованість по процентах 32299,52грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, складеного банком виходячи із розміру кредиту в сумі 120000грн., станом на червень 2012 року (далі розрахунок 2) загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 45757,01грн., в тому числі заборгованість по тілу кредиту 21113,62грн., заборгованість по процентам 24643,39грн.

Згідно з розрахунком заборгованості, складеного позивачем виходячи із суми кредиту в розмірі 120000грн. станом на березень 2011 року (далі розрахунок 3) загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 22675,33грн., в тому числі заборгованість по тілу кредиту 21113,62грн., заборгованість по процентам 1561,71грн.

Позивачем, за клопотанням відповідача, не було представлено суду оригінали платіжних доручень щодо сплати відповідачем відсотків за користування кредитними коштами.

Зважаючи, що суми оплат по відсотках за користування кредитними коштами, вказані у наданих відповідачем копіях платіжних доручень не відповідають сумам оплат, вказаних у розрахунку 2 та відповідають сумам оплат, зазначених у розрахунку 3, а сума заборгованості по тілу кредиту у розрахунку 2 та розрахунку 3 співпадають, в даному випадку для визначення заборгованості відповідача слід керуватися розрахунком 3.

Суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №03-2/724 від 22.08.2006 станом на березень 2011 року у сумі 22675,33грн., у тому числі заборгованість по тілу кредиту 21113,62 грн., заборгованість по процентах 1561,71грн., задовольнивши позов частково.

Згідно із вимогами ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Акціонерного комерційного промислово - інвестиційного банку», та ТзОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого останнє зобов'язувалось передати грошові кошти в розпорядження банку, який зобов'язувався відступити ТзОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до договору відступлення. Згідно із п.9.1 договору "після підписання Реєстру Позичальників Новий Кредитор набуває усіх прав як процесуального правонаступника Первісного Кредитора за будь-якими та всіма цивільними, господарськими спорами між Первісним Кредитором і Позичальниками та/або третіми особами, що випливають з переданих Прав вимоги та відповідних Кредитних договорів і Договорів забезпечення, які знаходяться на стадії судового розгляду або виконавчого провадження, які включені до Реєстру Спорів, а також за тими спорами, які не включені до Реєстру Спорів, у відповідності до чинного українського законодавства".

Суд першої інстанції неповно встановив обставини, що мають значення для справи, не звернув увагу на обставини, встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2012 року по справі 2-2499/11, що мають преюдиційне значення, та безпідставно стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №03-2/724 від 22.08.2006, яка становить 163208,08 грн., з яких: 41113,62 грн. борг за тілом кредиту, 122094,46грн. заборгованість по відсотках.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що проценти за кредитом нараховуються протягом строку кредитування; якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов'язаний сплатити неустойку та суми, передбачені статтею 625 ЦК України.

Відповідно до п.2.3 кредитного договору №03-2/724 від 22.08.2006 кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 21 серпня 2009 року. У разі несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитом відповідно до п.3.3 цього договору, датою остаточного повернення всіх коштів за кредитом є шістдесятий календарний день від дня нарахування процентів, що не сплачені у встановлений цим договором строк, але не пізніше дати кінцевого терміну повернення кредиту та процентів за ним.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, не зауважив, що строк кредитування за договором №03-2/724 від 22.08.2006 закінчився 21.08.2009, однак суд безпідставно стягнув заборгованість по відсотках за спірним кредитним договором за період до 28.07.2016 включно у сумі 122094,46грн.

Відповідно до вимог п.п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, оскаржене рішення суду в частині задоволення позову ТзОВ "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №03-2/724 від 22.08.2006 в розмірі 163208,08 грн. слід скасувати, з підстав, визначених п.п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

При цьому апеляційний суд не бере до уваги доводи ОСОБА_1 щодо його заяви про застосування наслідків пропущення позовної давності, з огляду на таке.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. За таких обставин, коли судом не встановлено порушення суб'єктивних прав ТзОВ "Кредитні ініціативи", доводи відповідача ОСОБА_1 щодо заяви про застосування строків позовної давності відносно позовних вимог про стягнення заборгованості по кредитному договору правового значення не мають.

Не можуть бути прийняті апеляційним судом посилання ОСОБА_1 щодо закриття провадження у справі, оскільки сторони, предмет, підстави та вимоги по спору з приводу якого постановлене рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2012 року по справі 2-2499/11 відрізняються від сторін, предмету, підстав та вимог по даному спору.

Однак, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у зустрічних позовних вимогах ОСОБА_1 до ТзОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №03-2/724 від 22.08.2006. Відмовляючи у цих вимогах, суд правильно виходив з тих обставин, що ОСОБА_1 не довів належними, допустимими та достатніми доказами наявність підстав недійсності оспорюваного договору.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пред'являючи зустрічний позов про визнання правочину частково недійсним, ОСОБА_1 посилався на порушення загальних норм - ст.ст. 203,213,215,216 ЦК України та зазначав, що на час укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені п.1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг №231 від 3 квітня 2009 року в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб. А тому при переході прав вимоги за договором, укладеним з порушенням закону, порушені його права та інтереси споживача.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Судом установлено , що ТзОВ «Кредитні ініціативи» зареєстроване як фінансова установа розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 вересня 2008 року № 1121 за реєстраційним номером 13102248, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 15 вересня 2011 року.

У Додатку до вищевказаного Свідоцтва зазначено види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія (ТзОВ «Кредитні ініціативи») без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, такі як фінансовий лізинг, надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів, надання поручительств, надання гарантій, факторинг.

Отже, ТзОВ «Кредитні ініціативи» є фінансовою установою, яка має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги, в тому числі укладати договори факторингу, що відповідає положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Статтями 1077, 1078 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За приписами ст.1079 ЦК сторонами договору факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до Закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно із ч.2 ст.5 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг установлюються законом про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. При цьому ні ЦК, ні названий вище Закон не містять будь-яких обмежень щодо складу осіб, відносно яких може бути відступлено право вимоги.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними у частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ТзОВ "Кредитні ініціативи", ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги і вважає обгрунтованою відмову суду у задоволенні позову в цій частині, оскільки твердження ОСОБА_1 про часткову недійсність договору відступлення прав вимоги, зводяться виключно до особистого тлумачення відповідачем норм матеріального права.

Посилання ОСОБА_1 на розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року №231 як на підставу позову обґрунтовано не прийняті судом до уваги, оскільки 13.08.2015 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було прийнято розпорядження №1926 "Про визнання таким, що втратило чинність, розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року №231", як таке, що суперечило вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Вказаним розпорядженням встановлено види операцій, які разом з іншими можуть відноситися до факторингу.

Частиною 2 ст.10 ЦК зазначено, що якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Зокрема, Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг, яка набула чинності для України 01 липня 2007 року, не встановлює жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Так як норми ЦК України не містить обмежень щодо особи права вимоги грошових коштів, до якої відступлене за договором факторингу, і має вищу юридичну силу, ніж розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року, яким таке обмеження встановлено, відтак слід застосовувати норми ЦК, які мають вищу юридичну силу в порівнянні з розпорядженням.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права при вирішенні зустрічних позовних вимог не заслуговують на увагу апеляційного суду та спростовуються матеріалами справи та висновками суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга в цій частині вимог до задоволення не підлягає.

Розподіл судових витрат по даній справі слід здійснити відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стягнувши їх у сумі 3672,18 грн, сплаченого в апеляційному суді ОСОБА_1 судового збору по позовних вимогах про стягнення заборгованості за кредитним договором із ТзОВ "Кредитні ініціативи".

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2018 року в частині задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №03-2/724 від 22.08.2006 в розмірі 163208,08 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (м.Київ, вул.Вікентія Хвойки,21; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1,) 3672,18 грн судового збору, сплаченого в апеляційному суді.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 08 квітня 2019 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.