Дата документу 02.04.2019 Справа № 333/5721/15-ц
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 333/5721/15 Головуючий у І-й інстанції: Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/137/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кухаря С.В.,

суддів: Крилової О.В.

Полякова О.З.

секретар: Кулабухова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного Акціонерного Товариства «Дельта Банк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжявід 20 червня 2018 року у справі за позовом Публічного Акціонерного Товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10 вересня 2008 р. між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 62200,00 доларів США зі сплатою 12,50% річних на строк з 10 вересня 2008 р. до 10 вересня 2038 р. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки від 10 вересня 2008 р. передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. 25 травня 2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким перший відступив другому права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у т.ч. за вказаним кредитним договором. Відповідач свої обов'язки за вказаним кредитним договором не виконує, в зв'язку з чим станом на 20 липня 2015 р. виникла заборгованість на суму 1 454749,29 грн., у т.ч.: 1 319321,59 грн. - за кредитом, 114234,56 грн. - за відсотками, 19992,38 грн. - пеня, 62,23 грн. - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу, 1138,53 грн. - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках. З наведених підстав позивач в рахунок погашення вказаної заборгованості просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на вказану квартиру.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжявід 20 червня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ПАТ АТ «Дельта Банк»подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким позов задовольнити.

При апеляційному розгляді відповідачем було заявлено про те, що наразі позивач відступив свої вимоги за кредитним договором, що було підтверджено ним, але від апеляційної скарги він не відмовлявся.

Також за заявою ОСОБА_4. який наразі за відомостями відповідача є кредитором, ОСОБА_4 просив закрити провадження в справі, відмовився від апеляційної скарги

Така відмова не може бути прийнята судом, позаяк подана до суду заява не містить переконливих доказів на підтвердження того ким вона подана, крім того, зазначена особа не заявляла про правонаступництво, а відтак судова колегія вважає можливим розглянути справу по суті заявленої апеляційної скарги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 вересня 2008 р. між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_3 відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України укладено кредитний договір № 0707/0908/45-025, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 62 200,00 доларів США зі сплатою 12,50% річних на строк до 10 вересня 2038 р. (а.с. 8-18).

10 вересня 2008 р. між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором укладено іпотечний договір № 0707/0908/45-02-Z-105, за яким відповідач надав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2, заставною вартістю 225 720,00 грн. (а.с. 30-35).

25 травня 2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» у відповідності зі ст. 512-514, 516-518 ЦК України укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким перший відступив другому права вимоги за кредитними зобовязаннями.

25 травня 2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» у відповідності зі ст. 512-514, 516-518 ЦК України укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким перший відступив другому права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у т.ч. за вказаним кредитним договором. (а.с. 43-53)

Відповідач ОСОБА_3 не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 20 липня 2015 р. складається з заборгованості у розмірі - 59 928,51 доларів США, у т.ч. прострочена заборгованість за кредитом - 288,8 доларів США, за процентами - 5 188,96 доларів США, пеня - 19 992,38 грн., 3% від простроченої заборгованості за кредитом - 62,23 грн., 3% від простроченої заборгованості по відсотках - 1 138,53 грн., усього 65 117,47 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 1 433 556,15 грн. та 21 193,14 грн., що разом складає 1 454 749,29 грн., в зв'язку з чим позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_2 шляхом визнання за позивачем права власності на вказану квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з тим, визнання права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом вирішення спору.

Так, відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка з огляду на положення ст. 417 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Отже, положення статті 36 Закону України "Про іпотеку" передбачають таку підставу припинення зобов'язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України "Про іпотеку", зобов'язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

Натомість у даній справі сторони не укладали договір позасудового врегулювання спору, розділом 12 Договору іпотеки врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

За пунктом 12.3.2 цього Договору, звернення стягнення на майно здійснюється Іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким Іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно, або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором у порядку, визначеному Законом України "Про іпотеку".

Згідно п.12.3.1. цього договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п.12.3 Договору, договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет Іпотеки.

Тож як правильно зазначив суд першої інстанції, пунктом 12.3.1. Договору, сторони засвідчили, що право Іпотекодержателя зареєструвати право власності на Предмет іпотеки на підставі положення цього підпункту п.12.3. цього Договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодержателя, а рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене Іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку. Якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобов'язання.

Іпотекодавець ОСОБА_3 не надав згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотеко держателем, не укладав відповідний договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Оскільки сторони визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності Іпотекодержателем, Законом не передбачено визнання за Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, суд, з урахуванням висновків правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного Акціонерного Товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжявід 20 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 8 квітня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков