Провадження № 2/375/244/19
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
11.04.2019 Рокитнянський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді - Литвина О.В.,
за участю секретаря - Куць В.А.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі № 2 приміщення суду в смт.Рокитне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення матеріальної шкоди та збитків, -
22.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, прохаючи стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь в рахунок відшкодування заподіяної шкоди 265 852.93 грн. та 2658.53 грн в рахунок відшкодування збитків.
Зазначає, що таким чином мала місце купівля-продаж вказаного автомобіля.
Крім того, 28 травня 2014 року відповідачем у цій цивільній справі було написано заяву на імя директора ПП «Валоїс» про те, що у звязку з продажем автомобіля НОМЕР_3 ОСОБА_1, який у подальшому являється власником автомобіля згідно генерального доручення, останній буде користувачем маршруту громадського користування №7 в місті Білій Церкві Київської області.
ОСОБА_2 залишився бути водієм вказаного автомобіля на маршруті. Разом з тим, приблизно 12 липня 2015 року йому зателефонували з приватного підприємства «Валоїс» та повідомили, що з 28 червня 2015 року автомобіль, який він фактично купив, разом з водієм не виходить на маршрут. У свою чергу відповідач зник, звязку з ним уникає, а тому він змушений був неодноразово звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину відповідачем у цій цивільній справі. За результатом останнього його звернення він отримав від Білоцерківського відділу поліції копію постанови від 07 листопада 2016 року про закриття кримінального провадження у звязку із відсутністю в діях ОСОБА_3 ознак передбаченого ч.1 ст.190 КК України злочину та наявністю між сторонами цивільно-правових відносин.
Вважає, що за викладених обставин автомобіль у його власність не перейшов і що власне і змусило його звернутися до суду із позовом про стягнення матеріальної шкоди та збитків.
Також зазначає, що в силу ч.2 ст.215 та ч.1 ст.220 ЦК України укладеним ним з відповідачем договір купівлі-продажу автомобіля є нікчемним, оскільки він не посвідчений нотаріально та суперечить вимогам Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, мотоциклів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постаново КМ України від 07 вересня 1998 року № 1388, а тому є підстави для застосування правових наслідків недійсності правочину, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України.
Вважає, що з урахуванням викладеного відповідач зобовязаний відшкодувати завдану йому матеріальну шкоду та збитки в сумі 9500 доларів США у перерахунку в гривні за офіційним курсом НБУ на день подання позову, що становить 265852.93 грн.
Як на правову підставу своєї вимоги посилається на ст.ст.11-16, 22, 179, 190, 192, 203, 207, 210, 215, 216, 220, 236, 328, 509, 510, 526, 533, 610-612, 623, 625, 626,638, 639, 640, 655, 656, 662, 664, 665, 1166, 1212 ЦК України.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився повторно, про причину своєї неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у своїй відсутності та відзиву на позов до суду не подав.
За викладеного суд ухвалює провести розгляд спору по суті у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у порядку заочного провадження, що узгоджується із положеннями ст.ст. 223, 280 ЦПК України.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у ньому обставин і підстав та просив задовольнити. Також акцентував увагу суду на нікчемності вчиненого між сторонами спору правочину та недійсності його наслідків. Позаяк, позовні вимоги та правові підстави останніх не уточнював і такими залишилися бути - відшкодування шкоди та збитків.
Заслухавши у судовому засіданні представника позивача та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Також 26 травня 2014 року ОСОБА_2 було видано ОСОБА_1 розписку про те, що він отримав від останнього 9500 доларів США в порядку розрахунку за автомобіль НОМЕР_1, маршрут №7 і що претензій щодо автомобіля та маршруту №7 він не має (а.с.15).
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, в тім, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Порядок набуття права власності на автомобіль встановлений Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року (із змінами та доповненнями).
Пунктами 7, 8 Порядку передбачено, що однією з умов відчуження транспортного засобу є зняття його з обліку в уповноваженому органі МВС.
Відповідно до п. 40 Порядку зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції (станом на момент укладення розписки) в сервісному центрі МВС на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного або приватного виконавця або рішення суду.
Пунктом 43 передбачено, що якщо транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку із його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію робиться відмітка про зняття з обліку транспортного засобу для реалізації.
Отже, набуття права власності на автомобіль здійснюється при наявності договору купівлі-продажу та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з відміткою уповноваженого органу МВС про зняття цього засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в уповноваженому підрозділі МВС.
Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Довіреність за своїм юридичним змістом є договором про представництво та не може трактуватись як посвідчення договору купівлі-продажу.
За правовою позицією ВСУ України, висловленою у постанові від 16.12.2015 року за №6-688цс15, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, на імя якої видано довіреність.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що видача позивачеві довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом є правовідношенням з надання представникові повноважень діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє, та за своєю правовою природою не є договором купівлі-продажу транспортного засобу, положення якого передбачають прийняття покупцем майна у власність та сплату за нього певної грошової суми коштів (ст.655 ЦК України).
Отже, згідно з положеннями закону видання довіреності не є договором купівлі продажу, оскільки питання представництва та купівлі-продажу врегульовані різними нормами права та не є тотожними.
Подана позивачем суду копія розписки ОСОБА_2 про отримання коштів в порядку розрахунку за автомобіль не є підтвердженням переходу права власності на спірний автомобіль від останнього до ОСОБА_1, оскільки сторонами договору купівлі-продажу зазначеного автомобіля у встановленій законом формі укладено не було, у зв'язку з чим не відбулось переходу права власності на спірний автомобіль.
Зважаючи на те, що видачу довіреності позивачеві від 26 травня 2014 року було здійснено у відповідності з вимогами закону, зазначений правочин не можна вважати нікчемним з підстав порушення публічного порядку (ч.2 ст. 228 ЦК України).
Разом з тим, посилаючись мотивувальній частині позову на обставини нікчемності правочину та підстави для застосування його наслідків, позивач ставить вимогу про стягнення матеріальної шкоди та збитків і посилається на правове обгрунтування такої вимоги на положення ст.ст. 22, 1166, 1212 ЦК україни.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Своїм правом до закінчення підготовчого засідання змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви, як це передбачено ч.3 ст.49 ЦПК України, позивач не скористався.
Таким чином, з огляду на вказаний принцип диспозитивності цивільного судочинства суд має вирішити вимогу позивача про стягнення матеріальної шкоди та збитків за встановлених судом обставин спору, зазначених позивачем підстав та на підставі наданих останнім доказів.
Відповідно до положень ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Приписи частини першої статті 1166 вказаного Кодексу визначають, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Оцінючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з огляду на встановлені обставини спору, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що діями чи бездіяльністю відповідача у справі ОСОБА_2 заподіяно ОСОБА_1 будь-які збитки, будь-яку майнову шкоду.
Вимоги позову таким чином не грунтуються на вимогах закону, а відтак є необгрунтованими і задоволенню судом не підлягають.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 22, 1166 ЦК України, положеннями Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року (із змінами та доповненнями), ст. ст. 4, 12, 13, 19, 76-83, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди та збитків - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному поряду, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18.04.2019.

Суддя О.В. Литвин

Рішення набрало законної сили "___"_____________________________20___