КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року місто Київ.

Справа 369/10179/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4626/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання: Задерей І.В.,Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року (у складі судді Пінкевич Н.С., повний текст рішення складено 09 листопада 2018 року)

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочарова Світлана Володимирівна про визнання договорів купівлі -продажу нерухомого майна недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до районного суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що у 1995 році її бабуся ОСОБА_8 придбала садовий будинок по АДРЕСА_1. Уся її родина відносилась до даного будинку як до сімейної цінності, на всі свята збирались саме в ньому. У 1998 році бабуся приватизувала земельну ділянку. На випадок своє смерті бабуся склала заповіт, яким даний садовий будинок і земельну ділянку заповідала їй. Після смерті бабусі вона зареєстрована садовий будинок в 2009 році, та земельну ділянку в 2013 році на своє ім'я.

Вказала, що в 2001 році вона познайомилась з ОСОБА_2 та почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У них склались довірливі відносини, все робили разом. Поки переоформлювали документи на спадщину, в 2012 році запропонувала відповідачу зробити реконструкцію в даному будинку та переїхати туди жити. Через відсутність достатніх грошових коштів, будівництво вели самочинно та в 2014 році закінчили будівництво і переїхали проживати до даного будинку. У грудні цього ж року відповідач почав її вмовляти переоформити будинок та земельну ділянку, вказуючи, що це тимчасово, для роботи, щоб там показати, що він має нерухомість, а згодом в найкоротший час переоформить знову все на неї. Вона йому вірила та бажала зберегти сім'ю, а відповідач так поспішав переоформити все на нього, що домовився про зустріч в нотаріуса на 30 грудня 2014 року. Також зазначила, що в цей період у неї був важкий психологічний стан, пов'язаний із спогадами про бабусю, про її обіцянки про створення щасливої родини.

Після оформлення договору, відповідач змінив своє відношення до неї, почав бити, став брутальним, провокував скандали. Рідні, коли дізнались про договори, почали вимагати повернення спадщини, але відповідач у добровільному порядку не бажав миритись та повертати майно. А 16 вересня 2017 року, коли позивач повернулась додому,потрапити до будинку не змогла, відповідач змінив замки та вказав, щоб лишила будинок, адже він в неї його купив, хоча жодних грошових кошті позивач не отримувала. Тобто відповідач ще в 2014 році не мав наміру повертати їй будинок, а після укладення договору лише шукав привід розлучитись. Позивач ніколи не мала наміру продавати будинок, оскільки там проживала, дбала за будинком та земельною ділянкою, проводила ремонт, прибирала подвір'я. Тому вважає, що оспорювані договори є недійсними, бо відповідач ввів її в оману (ст.230 ЦК України), та даний договір є фіктивним (ст. 234 ЦК).

Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, площею 0,0717 га, що знаходиться за адресою: с/т «Медик» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення для ведення садівництва; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, садового будинку, що знаходиться за адресою: с/т «Медик» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області, на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочарова Світлана Володимирівна про визнання договорів купівлі -продажу нерухомого майна недійсними відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що оскаржуване рішення постановлено з грубим порушенням норм процесуального і матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин справи, та є незаконним і необґрунтованим.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано при постановлені рішення норми ст. 638 ЦК України, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В даному випадку позивач не досягла з відповідачем згоди щодо істотних умов договору, бо немала на меті продавати садовий будинок та земельну ділянку.

Договір купівлі-продажу укладено з відповідачем безоплатно, оскільки жодних коштів позивач не отримувала від ОСОБА_2

Посилається на правові норми ст. ст. 203, 655 ЦК України, в яких йдеться, що догвір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплати його покупної ціни, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язку передати предмет договору наступному власнику.

Жодних коштів позивачу, не сплачувалось , а в договорі ціна вказана лише тому що, по іншому договір нотаріально посвідчений не може бути. Тим більше позивач вважала, що будинок та земельна ділянка не вибуде із її власності.

28 січня 2019 року , до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга від ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, в якій представник відповідача просив скасувати рішення в частині відмови у стягненні судових витрат та постановити нове рішення , яким стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 грн. 00 коп.

Підставами подання апеляційної скарги відповідачем стало те, що оскаржуваним рішеням йому відмовлено у задоволені клопотання про відшкодування судових витрат, суд першої інстанцї керувався тим, що відповідачем не подано належного доказу про оплату таких витрат.

З таким висновком відповідач не погоджується, оскільки до ухвалення рішення представник відповідача надав до суду детальний розрахунок понесених витрат саме по цій справі, із зазначенням коли і які процесуальні дії вчинені адвокатом, а також оригінал квитанції від відділення банку про сплату вказаних послуг , що спростовує висновки суду про ненадання належного доказу про оплату таких витрат.

13 березня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, в якому вона зазначає що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, що суд виконав усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а тому вона просила рішення Києво-Святошинського суду Київської області від 30.10.2018 року залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (абз. З, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Згідно із ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до роз'яснень вищевказаної постанови Пленуму за ч.І ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті З ЦК).

Відмовляючи в задоволені позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд вважав встановленими такі обставини.

07 жовтня 1995 року між ОСОБА_11, та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу садового будинку загальною площею 27,5 кв.м, з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

04 вересня 1998 року ОСОБА_8 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На випадок своє смерті ОСОБА_8 склала заповіт 31 жовтня 2007 року, яким вищевказана майно заповідала ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданого НОМЕР_2.

16 березня 2009 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0717 га, що знаходиться за адресою: с/т «Медик» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення для ведення садівництва. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельні ділянки державна реєстрація земельної ділянки проведена 21 березня 2013 року.

16 березня 2009 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину на садовий будинок загальною площею 27,50 кв.м з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 18 березня 2009 року проведено державну реєстрацію права.

Таким чином, ОСОБА_3 у встановленому порядку набула право власності на садовий будинок та земельну ділянку.

За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 656, 657 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Встановлено, що 30 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,0717 га, що знаходиться за адресою: с/т «Медик» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення для ведення садівництва. Державна реєстрація права власності проведена 30 грудня 2014 року.

30 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі- продажу садового будинку, що знаходиться за адресою: с/т «Медик» Софіївсько- Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1. Державна реєстрація права власності проведена 30 грудня 2014 року.

Ст. 229 та ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У п. 20 вищевказаної постанови зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Суд першої інстанції встановив, що позивачем не були надані належні та допустимі докази введення її в оману.

За ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буле виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

У п.24 Постанови вказано, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Позивачем не було доведено, що відповідач у справі не бажав отримати у власність, земельну ділянку та будинок, тобто не доведено відсутність намірів у другої сторони правочину, настання реальних наслідків купівлі-продажу.

Позивач не довела, що за договором купівлі-подажу, відповідач грошові кошти їй не сплачував, та не довела введення її відповідачем в оману.

Так як, судом першої інстанції не були встановлені обставини, які могли б бути підставою для визнання правочину фіктивним, в задоволенні позову було відмовлено.

Дослідивши наявні в справі письмові доркази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини, які суд вважав встановленитми є доведеними. Висновок суду про недоведеність позивачем, заявлених нею позовних вимог, відповідає встановленим судом обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скаги з приводу недійсності правочину, з огляду на неотримання позивачем грошей за продане нею майно, а також з приводу фіктивності правочину, відсутності у позивача намірів відчужувати своє майно, колегія суддів не приймає, з огляду на наступне.

Приватний нотаріус Бочарова Світлана Володимирівна перед посвідченням правочинів надала проекти договорів Сторонам, що підтвердила позивач, долучивши до позовної заяви проекти договорів.

Після особистого прочитання договору купівлі-продажу сторонами, нотаріусом було роз'яснено правові наслідки, які настають після укладання договору. Після чого сторонами було підписано договори.

ОСОБА_3, маючи на руках проект договорів ,мала час їх вивчити, розуміла умови договору, що підтверджує п.11 договору купівлі продажу земельної ділянки де зазначено що продавець та покупець після ознайомлення з проектом договору заявляють та гарантують один одному та іншим особам, що за своїм змістом він повністю відповідає їх волевиявленню, вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків,що обумовлені ним їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, вони не обмежені в праві укладати правочини, вони не визнані в установленому порядку недієздатними, вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають у момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомлення його суті, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин.

В договорі купівлі-продажу садового будинку п.2.3 та земельної ділянки п.10 зазначено, що ми продавець - ОСОБА_3 та покупець - ОСОБА_2, підтверджуємо, що цей правочин відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки,обману,насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні. В цих же договорах зазначено про отримання продавцем - ОСОБА_3 від покупця - ОСОБА_2 до підписання цих договорів коштів за садовий будинок 90 517 грн., за земельну ділянку 50 204 грн. та про те, що сторони стверджують факт повного розрахунку за договорами.

В п.2.1.5 договору купівлі - продажу садового будинку зазначено те, що на вказане майно не поширюються права третіх осіб, а в п.5.7, що цей договір вчиняється за відсутністі впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним та удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної сторони.

Приватний нотаріус на виконання вимог ст.46-1 Закону України «Про нотаріат» здійснила державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2, оскільки договори купівлі-продажу нерухомого майна укладено в рамках закону.

Відповідно до вимог ст. З ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно із ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Посилання позивача на те, що вона після укладеня договору продовжувала користуватись будинком, та на її ім'я були оформлені договори, щодо отримання послуг з електропостачання, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що з пояснень позивача, представника відповідача, та третьої особи, судом було встановлено, що проданий позивачем будинок, був зруйнований і на його місці на проданій позивачем земельній ділянці був збудований інший будинок, який не введений в експлуатацію.

На даний час між сторонами існує спір, щодо поділу вказаного майна, а тому колегія суддів вважає, що саме в тій іншій справі мають встановлюватись та доводитись обставини, з приводу за чиї кошти та в який період проводилось будівництво, а також обставини перебуваня сторін у цей період у фактичних шлюбних стосунках.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 висновків суду, в частині відсутності правових підстав для визнання договорів недійсними, не спростовують.

Суд ухвалив рішення в цій частині вимог з додерженям норм матеріального і процесуального права, а тому керуючись ст. 375 ЦПК України суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а рішення суду без змін.

Стосовно вирішення питання про розподіл витрат, то апеляційнитй суд, виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, в разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Суд першої інстанції відмовив відповідачу у стягненні витрат на правову допомогу через недоведеність понесення відповідачем таких витрат.

Такий висновок суду, спростовується наданими відповідачем доказами, а саме: детальним розрахунком понесених витрат саме по цій справі, із зазначенням коли і які процесуальні дії вчинені адвокатом, а також оригіналом квитанції від відділення банку (Приват Банк) про сплату вказаних послуг (а.с. 221, т1, 220ат.2)

Так, як районному суду була надана квитанція про оплату відповідачем послуг адвоката в сумі 25 000 грн., саме ця сума підлягає стягненню апеляційним судом. Подана до апеляційного суду квитанція про оплату іще 25 000 грн., за послуги адвоката в районному суді, не враховується, так як ці витрати відповідач на дату ухвалення рішення районного суду іще не поніс, а апеляційний суд перевіряє законість рішення станом на дату його ухвалення. ч.8 ст. 141ЦПК України передбачений порядок стягнення судових витрат після ухвалення рішення, яким відповідач на даний час іще не скористався.

Доводи позивача про те, що сума судових витрат 25 000 грн. є неспівмірною та завищеною, колегія суддів не приймає. Враховуючи обставини справи, ціну позову, вартість майна, дійсність правочинів щодо якого оскаржена позивачем, час витрачений адвокатом на складання процесуальних документів,(уточнений головуючим під час апеляційного розгляду) їх кількість, іншу правову допомогу, яка надавалась, та описувалась в попередньому розрахунку витрат на правову допомогу, апеляційний суд приходить до висновку, що розмір витрат на правову допомогу, оплачений до ухвалення рішення в сумі 25 000 грн. є пропорційним та обгрунтованим.

За правилами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що висновок суду про недоведеність відповідачем розміру витрат на правову допомогу, спростовується наявними в справі письмовими доказами, а також враховучи порушення процесуальних норм, щодо не прийняття судом належної квитанції про сплату відповідачем 25 000 грн. адвокату за його послуги та вимоги ст 376 ЦПК України, рішення районного суду в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих вимог на суму 25 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 -376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу- скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у сумі 25 000, 00 грн

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.