ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/335/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

сторін: апелянта ОСОБА_1

її представника - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/15342/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 січня 2019 року, ухвалене суддею Грицак Р.М., повний текст якого складено 14 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1, до ОСОБА_3, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Береш Сергія Миколайовича, Тернопільської районної державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Береш С.М., Тернопільської районної державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її сестра ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина на належний померлій житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, та земельна ділянка цільового призначення (використання) - землі житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), площею 0,12 га та земельна ділянка цільового призначення (використання) - землі сільськогосподарського призначення (для ведення особистого селянського господарства), площею 0,10 гаю. За час життя, 17 квітня 2017 року ОСОБА_5 особисто повідомила її та їх двоюрідній сестрі - ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_3 привезла її 04 січня 2017 року до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Береша С.М. й примусила підписати заповіт на користь останньої. ОСОБА_5 пояснювала свою поведінку тим, що перебуваючи в безпорадному та неадекватному стані не могла чинити опір своїй племінниці, і підписала вказаний заповіт. На підставі вищевказаного, вважає, що складений 04 січня 2017 року заповіт не відповідає вимогам законодавства, оскільки всупереч ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України не відповідав волевиявленню та внутрішній волі померлої ОСОБА_5, а також такий заповіт порушує права позивачки як законного спадкоємця своєї сестри.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 4 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Береш Сергія Миколайовича Тернопільської районної державної нотаріальної контори про визнання заповіту складеного ОСОБА_5 04.01.2017 року на користь ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Береш С.М. в смт. Велика Березовиця, Тернопільського району, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №22, НВІ 955103 недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 жовтня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним заповіт від 4 січня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Береш С.М., посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права і порушення судом норм процесуального права.

Вказує, що суд необгрунтовано відмовив у позові,оскільки волевиявлення заповідачки не було вільним та не відповідало її волі, так як при складанні заповіту на неї чинився психічний тиск та вплив на її волю. Вказане було підтверджене в судовому засіданні її поясненнями та показами свідка ОСОБА_6 Також зазначає, що на момент підписання заповіту ОСОБА_5 перебувала у хворобливому та психологічному стані, чим і скористалась відповідачка та вплинула на її волю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та справу слухати у її відностності. Вказує на те, що твердження позивачки є безпідставними, оскільки про зміст заповіту було відомо всім родичам покійної та позивачці, яка не надала суду жодних допустимих доказів про намір покійної змінити зміст заповіту.

Апелянт та її представник апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на викладені у ній доводи.

Приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Береш С.М., подав клопотання, в якому просить розглядати справу у його відсутності.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась хоч належним чином була повідомлена про час і місце судового засідання.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанці ївірно виходив з того, що заповідач на момент складання заповіту мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті, а позивачем не надано жодних доказів, які б вказували на те, що оспорюваний нею заповіт є недійсним з підстав, визначених статтею 1257 ЦК України та позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на час підписання заповіту заповідачка ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

Судом установлено, 04 січня 2017 року, приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Береш С.М. було посвідчено заповіт за реєстром № 22, яким ОСОБА_5 заповіла 1/2 частку всього належного їй майна, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, а також 1/2 частку на все те, що вона за законом матиме право, та земельну ділянку площею 0,10 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1), що розташована в смт.Велика Березовиця, Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_3 У тексті заповіту заповідач ОСОБА_5 власноручно зазначила, що цей заповіт із її слів записано вірно та нею прочитано вголос. У вказаному заповіті міститься підпис заповідача, а також її прізвище, імя та про-батькові прописом - ОСОБА_5.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого 24 квітня 2017 року Виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради, ІНФОРМАЦІЯ_2 в селищі Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області померла ОСОБА_5

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне померлій майно у тому числі:

-житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-371 від 09.10.2009 року, № спадкової справи 455 за 2009 рік;

-земельну ділянку цільового призначення (використання) - землі житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), площею 0,12 га у межах згідно з планом, яка розташована по АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою, за реєстром № 2-375 від 09.10.2009 року, № спадкової справи 455 за 2009 рік;

-земельну ділянку цільового призначення (використання) - землі сільськогосподарського призначення (для ведення особистого селянського господарства), площею 0,10 га у межах згідно з планом, яка розташована в смт. Велика Березовиця, Тернопільського району, яка належала ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою, за реєстром № 2-378 від 09.10.2009 року, № спадкової справи 455 за 2009 рік.

ОСОБА_1 є рідною сестрою, а відповідач ОСОБА_3 є племінницею ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що волевиявлення заповідачки не було вільним та не відповідало її волі, так як при складанні заповіту на неї чинився психічний тиск є безпідставними, з огляду на те, що доказів щодо наведеної обставини позивачем суду не надано.

Колегія суддів критично ставиться до доводів позивачки, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі щодо розпорядження майном на користь ОСОБА_3 оскільки, ці покази спростовуються іншими доказами у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту складання заповіту (ІНФОРМАЦІЯ_2) ОСОБА_5 до дня смерті (4 січня 2018 року ) остання за життя ніяких мір щодо скасування заповіту, визнання його недійсним або складання нового заповіту на користь позивачки, чи іншої особи не приймала, що розцінюється судом як волевиявлення спадкодавця на складання заповіту на користь відповідачки і свідчить, що ОСОБА_5 діяла відповідно до свого бажання, її намір був вільним і відповідав її внутрішній волі.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 ніяким психічним захворюванням не страждала, була дієздатною особою і в подальшому недієздатною не визнавалась.

Представлена позивачкою інформація від 25.07.2018 року видана КЗ ТРР «Тернопільське районне територіальне медичне об'єднання» свідчить тільки про перебування ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на стаціонарному лікуванні у ТРТМО у період з 25.07.2016 року по 25.07.2016 року; 29.11.2016 року по 01.12.2016 року; 21.04.2017 року по 21.04.2017 року. У період з 13.07.2016 року по 25.07.2016 з приводу загальних захворювань .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачка не довела наявність підстав, передбачених частиною другою статті 1257 ЦК України для визнання недійсним заповіту та обставин, необхідних для задоволення її позову.

Інші докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 січня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 квітня 2019 року.

Головуючий : Шевчук Г.М.

Судді: Міщій О.Я.

Ткач З.Є.