Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 521/19976/16-ц

провадження № 61-39392 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6,

третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2018 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Журавльова О. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним.

На обгрунтування позовних вимог зазначила, що з 14 листопада 2012 року вона зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1. 17 червня 2016 року за вказаною адресою була також зареєстрована її малолітня донька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка з моменту народження проживає разом з нею.

До спірного жилого приміщення вона вселилася як член сім'ї його співвласників - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за їх згодою. Разом з нею у квартирі зареєстровані та проживають її батьки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а також брат ОСОБА_10

Поступово родинні відносини погіршувалися, наслідком чого стало спочатку звернення власників квартири до суду з позовом до ОСОБА_9,

ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів, а після відмови у його задоволенні між ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Оскільки після набуття у власність спірної квартири ОСОБА_3 не розпочав користуватися нею вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири є фіктивним.

Посилаючись на наведене, а також на те, що правочин щодо відчуження нерухомого майна, право користування яким має малолітня дитина, укладено без отримання відповідного дозволу органу опіки та піклування, чим порушено конституційне право дитини на житло, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 липня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андріадіс В. Ю., зареєстрований у реєстрі за № 662.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня

2017 року позов ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2, задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андріадіс В. Ю., зареєстрований у реєстрі за № 662.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладення договору купівлі-продажу житлового приміщення, право користування яким має малолітня ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, без попередньої згоди органу опіки та піклування, порушує гарантоване їй право на збереження житла та проживання разом з матір'ю, що свідчить про вчинення зазначеного правочину з порушенням вимог, додержання яких є необхідним для його чинності та має наслідком визнання його недійсним. Скасування Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради 28 липня 2016 року, на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року, реєстрації місця проживання малолітньої у квартирі АДРЕСА_1, на дату вчинення оспорюваного правочину, наслідком чого стало неотримання попередньої згоди органу опіки та піклування на укладення договору купівлі-продажу квартири від 30 липня

2016 року, не дає підстав для висновку про правомірність вчинення такого правочину без отримання відповідної згоди, зважаючи на те, що у подальшому реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 поновлено з 17 червня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_12 задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої

ОСОБА_2, відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог, апеляційний суд виходив з того, що реєстрацію місця проживання доньки позивача у квартирі АДРЕСА_1, було проведено органом надання адміністративних послуг за місцем проживання її матері за її заявою у період дії заборони на вчинення будь-яких дій з реєстрації місця проживання осіб у спірному житловому приміщенні, накладеної ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року, яку не було скасовано на час укладення оспорюваного правочину, а тому відчуження належної ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 квартири не потребувало згоди органу опіки та піклування. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, укладення договору купівлі-продажу належного на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлового приміщення за відсутності згоди органу опіки та піклування на його відчуження порушує права малолітньої ОСОБА_2

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7, у якій заявник просила скасувати постанову Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2018 року та залишити в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що судове рішення апеляційного суду суперечить правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-396цс15, від

16 березня 2016 року у справі № 6-2918цс15 та від 20 січня 2016 року у справі

№ 6-2940цс15. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції не врахував, що малолітня донька ОСОБА_1 - ОСОБА_2 набула право на проживання у спірній квартирі з часу народження, з огляду на те, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання того з батьків, з ким вона проживає. Зважаючи, що набуте новонародженою дитиною право на користування спірною квартирою захищається законом, висновки суду першої інстанції про те, що оспорюваний правочин порушує гарантії збереження права дитини на житло, з тих підстав, що новий власник житлового приміщення не може вважатися членом сім'ї матері дитини, є обгрунтованими. Суд апеляційної інстанції безпідставно пов'язав виникнення права користування малолітньої дитини з її реєстрацією у спірному житловому приміщенні, яка сама по собі не має ніякого правового значення з огляду на те, що дитина правомірно набула право користування ним, а тому згода органу опіки та піклування на відчуження цього нерухомого майна є обов'язковою, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення житлових прав дитини, а відтак наявність підстав для задоволення позову.

У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив представника

ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на касаційну скаргу, мотивований тим, що факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу на укладення договору купівлі-продажу квартири від 13 липня 2016 рокуне єбезумовною підставою для визнання його недійсним. Відповідно до положень чинного законодавства у разі відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування судом може бути визнано недійсним правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, у той час як позивач власником спірної квартири не була, як і малолітня ОСОБА_2 не була дитиною власників (продавців) спірної квартири. ОСОБА_1 не входила до членів сім'ї власників, оскільки є племінницею ОСОБА_4 та двоюрідною сестрою ОСОБА_5, фактично у спірній квартирі з малолітньою донькою не проживала, що не може свідчити про порушення її та її малолітньої дитини права користування цим житловим приміщенням.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 67734986 від 30 липня 2016 року, на дату укладення оспорюваного правочину ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї від 29 липня 2016 року, на дату укладення оспорюваного правочину, у спірній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_13 (відповідальний квартиронаймач) - з 13 червня 1967 року, його син ОСОБА_9 з 14 листопада 2012 року, його онук ОСОБА_10 з 23 грудня 2011 року, його невістка ОСОБА_8 з 14 листопада 2012 року, його онук

ОСОБА_5 - з 19 травня 1999 року; його онучка ОСОБА_14 - з

14 листопада 2012 року.

30 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андріадіс В. Ю., зареєстрований у реєстрі за № 662, відповідно до якого

ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_1.

Вартість квартири визначено за домовленістю сторін, у розмірі 148 703,00 грн, що відповідає її ринковій вартості, згідно звіту про оцінку майна від 30 липня 2016 року (пункт 3 договору).

Також судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 народила дитину ОСОБА_2, з батьком якої вона у зареєстрованому шлюбі не перебуває та разом з ним не проживає, отримує соціальну допомогу як малозабезпечена сім'я.

На підставі заяви ОСОБА_1, 17 червня 2016 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради здійснено реєстрацію місця проживання малолітньої за місцем реєстрації її матері за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки у період реєстрації місця проживання дитини за вказаною адресою, діяла заборона вчинення будь-яких дій з реєстрації місця проживання осіб за адресою: АДРЕСА_1, накладена за ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року, у межах розгляду справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, до

ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_1, треті особи, як не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_13, Малиновський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення, 28 липня 2016 року реєстрацію ОСОБА_2 за вказаною адресою було скасовано.

У подальшому, за результатами перевірки зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2, її реєстрацію за вказаною адресою поновлено з 17 червня

2016 року

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2, обгрунтовувала позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 липня 2016 року тим, що оспорюваний правочин щодо відчуження зазначеного нерухомого майна, право користування яким має малолітня дитина, вчинено без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що порушує права її дитини.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з'ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом наведеної норми, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частини четвертої та п'ятої статті 177 СК Україниорган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд обгрунтовано виходив з того, що на дату вчинення оспорюваного договору реєстрацію малолітньої ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, було скасовано на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року, що не може свідчити про недотримання вимог закону під час укладення правочину купівлі-продажу нерухомого майна без попередньої згоди органу опіки та піклування.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не було надано належної оцінки обставинам того, що малолітня донька позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 набула право на проживання у спірній квартирі з моменту народження відповідно до положень закону, оскільки місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, а тому відчуження квартири, що є місцем її проживання, без отримання дозволу органу опіки та піклування, порушує право дитини на житло, висновків суду не спростовують, з огляду на наступне.

Так, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР)закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСРвизначено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При цьому право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов аргументованого висновку про те, що ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 мали право лише на проживання у спірній квартирі до 30 липня 2016 року, тобто до укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із ОСОБА_3

Твердження заявника про те, що рішення апеляційного суду суперечить правовим висновкам, викладеним Верховним Судом України у постановах від

01 липня 2015 року у справі № 6-396цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2918цс15 та від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, не є обгрунтованими, оскільки предметом судового розгляду у межах зазначених справ було оспорення іпотечних договорів, вчинених батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу органу опіки та піклування.

Разом з тим, як обгрунтовано зауважила представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у відзиві на касаційну скаргу, власники квартири

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є батьками чи усиновлювачами малолітньої ОСОБА_2, доводяться їй, відповідно, двоюрідною бабусею та двоюрідним дядьком, а тому для укладення ними оспорюваного договору купівлі-продажу квартири згоди органу опіки і піклування не потребувалося.

Як стверджували відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, і зазначене підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 та її малолітня дитина не входили до кола членів їх сім'ї, малолітня дитина була зареєстрована за заявою матері, за відсутності їх згоди, як власників квартири.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, не належить до повноважень суду касаційної інчтанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що рішення апеляційного суду є законними та обгрунтованими, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7

Щодо поновлення дії судового рішення

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою судді Верховного Суду від 16 липня 2018 року зупинено дію постанови Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2018 року до закінчення касаційного провадження, її необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Апеляційного суду Одеської області від 22 травня

2018 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик