Номер провадження: 22-ц/813/2126/19
Номер справи місцевого суду: 497/1398/17
Головуючий у першій інстанції Кравцова А.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 30 березня 2018 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що у 2008 році відповідач ОСОБА_4 взяв в борг у позивача 3 500 доларів США та обіцяв повернути грошові кошти поступово зі сплатою 2% на місяць. Однак у зв'язку із невиконанням відповідачем своїх зобов'язань, ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити у повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Відповідач та його представник у судовому засіданні, заперечуючи наявність самого боргу, просили у задоволенні позову відмовити, застосувавши до вимог позивача строк позовної давності. При цьому відповідач пояснив, що дійсно брав в борг у позивача певну суму коштів, повертав частинами - лише відсотки, інколи - трохи більше, а 1 грудня 2013 року у присутності свідків віддав позивачу залишок грошових коштів - у сумі 20 000 гривень і 1 000 доларів США.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 30 березня 2018 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким справу направити до іншого суду першої інстанції на новий розгляд, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 12.04.2019 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, що містяться у відзиві, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідач ОСОБА_4 власноруч написав розписку, що він у 2008 році взяв у позивача в борг 10 000 гривень під 2% на місяць, а 04 липня 2008 року ним ще було позичено 8 000 гривень та 1 000 доларів США (а. с. 45).

Вказаний факт сторонами не оспорювався, а тому доказуванню не підлягає в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до змісту даної розписки, кошти у розмірі 10 000 гривень ОСОБА_5 було взято в борг у ОСОБА_3 строком на 1 місяць, тобто до 21 лютого 2008 року, строк щодо повернення іншої частини боргу у розписці не встановлено.

Суд першої інстанції у своєму рішенні посилаючись лише на пояснення відповідача ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_6 дійшов до висновку про повернення боргу.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки районний суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази сплати відповідачем ОСОБА_4 боргу за спірним договором позики, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача як кредитора і необхідність їх захисту шляхом повернення боргу за розпискою.

Проте, у зв'язку із пропущенням строку позовної давності позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У суді першої інстанції відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності (а. с. 28-29).

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У позивача таке право виникло до частини вимог з 21 лютого 2008 року, а до іншої частини з 04 липня 2011 року, проте з позовом ОСОБА_3 звернувся лише 20 вересня 2017 року.

В прохальній частині позовної заяви міститься клопотання про поновлення строку позовної давності, однак поважних та обґрунтованих причин позивачем наведено не було.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зі змісту клопотання позивача не вбачається обґрунтованої підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності, оскільки він знав про порушене цивільне право та при цьому жодних дій для його захисту протягом визначеного законом часу не вчинив, при цьому як вбачається із самої позовної заяви ОСОБА_3 усвідомлював про пропущення ним строку позовної давності.

Виходячи із вище викладеного, відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача.

Проте якщо підстав вважати порушеним право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог.

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Однак, суд першої інстанції на вказане не звернув уваги, та посилаючись на доведеність факту повернення боргу та відсутності порушеного права у позивача застосував до спірних правовідносин ст. 267 ЦК України.

Таким чином, порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 263 - 265 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Болградського районного суду Одеської області від 30 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити з інших правових підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 12 квітня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко