МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа№490/8074/17 Категорія 30
Провадження № 22-ц/812/571/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2018 року, постановлене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди завданої смертю потерпілого внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, -

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2017 р. ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь 500000 грн. моральної шкоди, заподіяну смертю її батька - ОСОБА_5

В вересні 2017 року позивачка ОСОБА_1 також звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому посилалась на те, що 10.11.2015 р. близько 18 год. 20 хв. в м. Миколаєві водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем «RenaultLogan», реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався по проїжджій частині вул. Володарського, з боку вул. Сиваської Дивізії у напрямку вул. Акіма. Під час руху у вказаному напрямку, в районі будинку № 4-Б по вул. Володарського водій ОСОБА_3, керуючи вказаним автомобілем здійснив наїзд на її чоловіка ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1, який в цей час перетинав проїжджу частину. Внаслідок отриманих травм її чоловік загинув на місці ДТП. За вказаним фактом 10.11.2015 р. було розпочате кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Згідно ч.6 ст.55 КПК України її було визнано потерпілою у вказаному кримінальному провадженні. В результаті проведеного досудового розслідування слідчим було прийнято рішення про закриття кримінального провадження, у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. В мотивувальній частині постанови про закриття кримінального провадження слідчим було зазначено, що причиною ДТП є порушення вимог п. п. 4.7, 4.14 «а» та «б» Правил дорожнього руху України, що були допущені її чоловіком ОСОБА_5 Також позивачка посилалась на те, що незважаючи на висновки органів досудового розслідування, законодавством України передбачено її право на відшкодування моральної шкоди та шкоди, що була спричинена їй внаслідок загибелі чоловіка. На момент загибелі чоловіка, вона досягла пенсійного віку та перебувала на пенсійному забезпеченні. Середньомісячний дохід її чоловіка за останні шість місяців, що передували загибелі, відповідно до довідки про доходи № 328 від 22.08.2016 р. складає 7035,90 грн. Враховуючи, що вона та її чоловік - ОСОБА_5 проживали удвох, вона фактично знаходилась на його утриманні, інші особи, які б перебували на його утриманні відсутні, вважає, що розмір матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню складає 7035,9:2=3517,95 грн. щомісячно. Вважає, що вказана сума, з огляду на положення п.2 ч. 1 ст. 1200, ч. 1 ст.1202 ЦК України має щомісячно виплачуватись їй відповідачем з моменту загибелі чоловіка (10.11.2015 р.) довічно.

Крім цього, позивачка зазначала, що пережила і переживає глибокі моральні страждання у зв'язку з втратою чоловіка, який був її помічником та порадником та став частиною її. Внаслідок пережитого шоку погіршився її психічний та психологічний стан, у зв'язку із чим, життя надбало напруженого характеру. В повній мірі ніхто не зможе відшкодувати їй те, що вона переживає. І та сума, яка, вона вважає, буде стягнена судом з винної особи лише частково відобразить всю глибину того, що пережито нею після ДТП і що вона продовжує переживати зараз. Крім того, тривалий час у їх спільної доньки - ОСОБА_4, 1974 року народження, існує важке онкозахворювання. Завдяки напруженій праці чоловіка їм вдавалося знаходити кошти для боротьби з цією страшною хворобою, а після смерті чоловіка стан доньки значно погіршився і стає дедалі ускладненим. Наразі, вони фактично позбавлені фінансової можливості для лікування цієї хвороби. Беручи до уваги викладене, вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в 500000 грн. На підставі викладеного, позивачка просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь шкоду, завдану смертю її чоловіка - ОСОБА_5 у розмірі 3517,95 грн. щомісячно, починаючи з 10 листопада 2015 року, довічно, а також моральну шкоду, заподіяну смертю чоловіка у розмірі 500000 грн.

25 квітня 2018 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва об'єднано в одне провадження справи № 490/8074/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди завданої смертю потерпілого внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та №490/8096/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та шкоди, завданої смертю потерпілого внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Присвоєно справі номер № 490/8074/17.

23 жовтня 2018 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 у відповідності до п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено частково. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 60000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В частині стягнення шкоди, завданої смертю її чоловіка ОСОБА_5 у розмірі 3517,95 грн. щомісячно, починаючи з 10 листопада 2015 року, довічно відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди та відмови у задоволенні вимог щодо необхідності довічного утримання позивачки, а також на порушення судом норм процесуального права.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом встановлено, що факт смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 13.11.2015.

Постановою про закриття кримінального провадження слідчого управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 29.06.2016 встановлено, що 10.11.2015р. близько 18:20 год. в м. Миколаєві водій ОСОБА_3, керуючи технічно справним автомобілем RENAULT LOGAN, реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався по мокрій (в умовах дощу), освітленій міським електроосвітленням проїжджій частині вулиці Володарського, яка має по одній смузі руху у обох напрямках, з боку вулиці Сиваської Дивізії у напрямку вулиці Акіма зі швидкістю 60 км/год.

Під час руху в обраному напрямку, в районі будинку № 4-Б, водій ОСОБА_3 на смузі зустрічного руху виявив пішохода ОСОБА_5, який в порушення п. п. 4.7, 4.14 "а", 4.14 "б" Правил дорожнього руху України раптово, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, поза межами пішохідного переходу почав перетинати проїжджу частину зліва направо відносно напрямку руху автомобіля. В цей час водій ОСОБА_3, виявивши небезпеку для руху, прийняв заходи до зниження швидкості руху керованого ним автомобіля аж до повної зупинки, але через незначну відстань до виниклої небезпеки у вигляді пішохода, уникнути на нього наїзду не вдалося. Внаслідок ДТП, пішохід ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

При судово-токсикологічному дослідженні крові з трупа ОСОБА_5 виявлено етиловий спирт в концентрації 1,44%, що відповідає легкому ступеню алкогольного сп'яніння.

Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Миколаївській області було встановлено, що порушення вимог Правил дорожнього руху України пішоходом знаходяться в прямому причинному зв'язку з настанням ДТП, однак його неправомірні дії не призвели до спричинення тілесних ушкоджень або смерті іншим учасникам ДТП і таким чином в діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення. У зв'язку з наведеним кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Позивачка - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, була дружиною померлого ОСОБА_5. На день смерті ОСОБА_5 його дружині ОСОБА_1 було 67 років.

Відповідно до довідки ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва від 19.08.2016р. № 13715 позивачка у 2015 році отримувала пенсію за віком при повному стажі в розмірі 2910,96 грн. Всього за 2015 рік нею отримано пенсію в розмірі 34931,52 грн.

Відповідно до довідки про доходи Міського пологового будинку № 1 від 22.08.2016р. № 328 ОСОБА_5 працював по 10.11.2015 у Міському пологовому будинку № 1 та займав посаду лікар-анестез. Загальна сума доходу за період з 01.05.2015 по 31.10.2015 становить 42215,39 грн.

Проаналізувавши дані обставини та врахувавши положення ч. 1-3 ст. 23, п. 1 ч. 2 ст. 1167, ст.1168, ч. 1, 2, 5 ст. 1187, ч. 1-3 ст. 1193 ЦК України, п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

При цьому судом було враховано те, що факт порушення потерпілим ПДР України та перебування в стані легкого алкогольного сп'яніння під час дорожньо-транспортної пригоди, що зафіксовано у постанові про закриття кримінального провадження СУ ГУНП в Миколаївській області від 29.06.2016р., свідчить про грубу необережність потерпілого, що сприяла виникненню шкоди, що в свою чергу є підставою для зменшення розміру завданої моральної шкоди.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачці моральної (немайнової) шкоди, суд враховував також те, що в зв'язку з втратою чоловіка, який проживав з нею однією сім'єю, позивачка понесла моральні страждання. В цей же час тяжко хворіла її дочка ОСОБА_4

Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди судом було враховано, що життя людини є найвищою соціальною цінністю. Однак, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубої необережності потерпілого, а відповідачем ПДР України не було порушено та він не мав можливості уникнути зіткнення, суд зменшив визначений позивачкою розмір відшкодування завданої потерпілій смертю чоловіка моральної шкоди, та вважав за необхідне стягнути у її відшкодування з відповідача 60 000 гривень.

Приймаючи рішення стосовно позовних вимог про стягнення шкоди, завданої смертю чоловіка позивачки у розмірі 3517,95 грн. щомісячно, починаючи з 10 листопада 2015 року, довічно, суд, пославшись на положення п. 2 ч. 1, ч. 2, 3 ст. 1200, ч. 1 ст. 1202 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», дійшов висновку, що на момент смерті чоловіка позивачці було 67 років, а відтак вона віднесена законодавством до категорії непрацездатних громадян.

Проте непрацездатні члени сім'ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв'язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Також суд виходив з того, що особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» у 2015 році установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2015 року - 1176 гривень, з 1 вересня - 1330 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 вересня - 1074 гривні.

Згідно довідки ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва від 19.08.2016р. № 13715, позивачка отримувала пенсію за віком при повному стажі в розмірі 2910,96 грн. щомісяця у 2015 році.

Згідно відомостей Центрального об'єднаного УПФУ м. Миколаєва, ОСОБА_5 на обліку в управлінні як пенсіонер не перебував та не отримував доходи у період з травня по жовтень 2015 року.

Враховуючи, що розмір пенсії, який щомісяця отримувала позивачка перевищує прожитковий мінімум, суд дійшов висновку, що вона не може бути визнана такою, що перебувала на утриманні померлого.

Погоджуючись з висновком суду стосовно розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивачки, колегія суддів в той же час, вважає, що висновок суду про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в іншій частині є помилковим, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення у справі в цій частині позовних вимог, суд виходив з того, що для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, а оскільки розмір пенсії, який щомісяця отримувала позивачка перевищує прожитковий мінімум, то вона не може бути визнана такою, що перебувала на утриманні померлого.

Однак, приймаючи рішення суд не в повній мірі врахував, що за змістом аб.1 ч.1 та 2 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується, зокрема, чоловікові, дружині, які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.

Особам, визначеним у пунктах 1 - 5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Згідно з ч. 3 ст. 1200 ЦК України особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Поняття "непрацездатні громадяни" надається у статті 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Судом правильно встановлено, що позивачка на день смерті чоловіка була непрацездатною.

Проте системний аналіз аб.1 ч.1 та 2 ст.1200 ЦК України свідчить також про те, що коло непрацездатних осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, також можна розділити на дві групи: непрацездатні особи, які були на утриманні померлого та непрацездатні особи, які мали на день його смерті право на одержання утримання.

Для визначення непрацездатних осіб, які мали на день його смерті право на одержання утримання, дійсно слід враховувати, чи потребує така особа матеріальної допомоги в силу закону.

Суд правильно зазначив, що особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, для набуття права на утримання така непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Проте, звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася не на те, що вона є непрацездатною особою, яка має право на одержання від чоловіка утримання, а на те, що вона є непрацездатною особою, яка перебувала на утриманні померлого.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Так, в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що непрацездатні члени сім'ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв'язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

Як зазначено в листі Верховного Суду України від 01.01.2012р. "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, що має значення в тому числі і для відшкодування шкоди може бути встановлено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Повне утримання означає відсутність у члена сім'ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов'язок щодо утримання цього члена сім'ї. Основне значення допомоги слід з'ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо. Ні отримання непрацездатною особою пенсії, ні її окреме проживання від спадкодавця не можуть бути перешкодою для визнання факту перебування на утриманні.

Як убачається з матеріалів справи потерпілий (чоловік позивачки) відповідно до довідки про доходи Міського пологового будинку № 1 від 22.08.2016р. № 328, працював у Міському пологовому будинку № 1 по 10.11.2015р. та займав посаду лікар-анестез. Загальна сума доходу за період з 01.05.2015 по 31.10.2015 становить 42215,39 грн. Тобто середньомісячний дохід чоловіка позивачки за останні шість місяців, що передували загибелі, відповідно до довідки про доходи № 328 від 22.08.2016 р. складає 7035,90 грн.

Згідно довідки Інгульського ОУПФУ (Корабельний відділ) від 08.04.2019р., чоловік позивачки знаходився на обліку в Інгульському ОУПФУ (Корабельний відділ) та отримував пенсію за віком у 2015 році у травні-серпні у розмірі 3207,37грн., а у вересні-жовтні - у розмірі 3334,40 грн. Тобто, середній розмір пенсії ОСОБА_5 становив 3249,74грн.

Отже, загальний дохід потерпілого на час, що передував його загибелі з урахуванням пенсії становив 10285 ,64 грн.

За такого розміру допомоги з боку померлого позивачці становив 5142,82грн.

Зазначена допомога надавалася ним постійно та тривалий час. Належних та допустимих доказів зворотного відповідач суду не надав.

Згідно довідки ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва від 19.08.2016 № 13715, позивачка на час загибелі чоловіка отримувала пенсію за віком у розмірі 2910,96 грн.

Співвідношення розміру допомоги, яку позивачка отримувала від чоловіка та розміру її пенсії свідчить про те, до допомога з боку померлого була основним і постійним джерелом її існування, що в свою чергу свідчить про те, що вона перебувала на утриманні померлого чоловіка, а отже, має право на відшкодування шкоди у зв'язку зі смертю потерпілого довічно, як дружина, яка досягла пенсійного віку, встановленого законом.

Суд зазначеним обставинам належної правової оцінки не дав та помилково дійшов висновку про те, що оскільки розмір пенсії, який щомісяця отримувала позивачка перевищує прожитковий мінімум, то вона не може бути визнана такою, що перебувала на утриманні померлого.

З урахуванням викладеного, рішення суду в цій частині позовних вимог слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у межах заявлених позовних вимог щодо розміру щомісячного відшкодування, так як згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, та в межах заявлених нею вимог, а відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує роз'яснення, які містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» про те, що суми на відшкодування шкоди (страхові виплати) мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання, а особам, які мають право на виплати у зв'язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати у строки, зазначені в підпунктах "а", "б" п. 20 цієї постанови. При поданні заяви про відшкодування шкоди після закінчення трьох років із дня втрати потерпілим працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня смерті годувальника присудження виплат провадиться з дня звернення з такими вимогами.

Враховуються колегією суддів також роз'яснення, які містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» щодо визначення втраченого потерпілим у зв'язку з ушкодженням здоров'я заробітку, виходячи із середньомісячного заробітку, обчисленого згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня

2001 року № 1266 з наступними змінами Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням.

В той же час доводи апеляційної скарги про те, що приймаючи рішення суд не врахував, що слідчим в постанові про закриття кримінального провадження не зроблено висновок щодо винуватості водія, не є підставою для скасування чи зміни рішення, так як в постанові зазначено, що згідно висновку автотехнічної експертизи № 09-1-371 від 07.06.2016р. в діях відповідача з технічної точки зору не вбачається невідповідностей вимогам п.12.4, п.12.2 та п.12.3 ПДР України та в даному випадку дія водія ОСОБА_3 з технічної точки зору не знаходиться в причинному зв'язку з настанням даної ДТП. В той же час в постанові зазначено, що саме порушення пішоходом ОСОБА_5 п. п. 4.7,4.14 «а» та «б» ПДР України знаходяться в прямому причинному зв'язку з настанням ДТП, однак його неправомірні дії не призвели до спричинення тілесних ушкоджень або смерті учасникам ДТП і тому в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, що і стало підставою для закриття кримінального провадження.

Даний висновок компетентних органів позивачкою оскаржений не був. Тому суд правомірно дав оцінку висновкам, зазначеним у постанові про закриття кримінального провадження СУ ГУНП в Миколаївській області від 29.06.2016, та обґрунтовано дійшов висновку, що факт порушення потерпілим ПДР України та перебування в стані легкого алкогольного сп'яніння під час дорожньо-транспортної пригоди свідчить про грубу необережність потерпілого, що сприяла виникненню шкоди, та зменшив розміру завданої моральної шкоди до 60000 грн. по зрівнянні з заявленими позивачкою вимогами про стягнення моральної шкоди у розмірі 500000грн.

Не є підставою для зміни рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди також посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що судом не в повній мірі була оцінена глибина моральних страждань позивачки, так як судом була надана правова оцінка цим обставинам у сукупності з іншими доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не оцінив події, що сталися після смерті її чоловіка, а саме те, що дочка позивачки та загиблого, яка страждала на час звернення до суду на онкологічне захворювання, проте мала шанс на одужання, померла під час розгляду справи та не дочекалася відшкодування їй моральної шкоди, що пережиті нею моральні страждання у зв'язку зі смертю батька, ускладнили та посилили негативний ефект, що спричинив розвиток хвороби, що на такий тяжкий наслідок хвороби вплинули також відсутність моральної та матеріальної підтримки батька, що всі ці події відбувалися на очах у позивачки, що тільки поглиблювало її моральні страждання, не є підставою для зміни рішення у частині визначення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, виходячи з наступного.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що саме смерть потерпілого сприяла ускладненню онкологічного захворювання, на яке страждала дочка позивачки до загибелі ОСОБА_5 Відсутні в матеріалах справи також докази того, що дочка, яка мала свою сім'ю та проживала окремо від батьків, мала право на отримання та отримувала від потерпілого матеріальну допомогу.

Не заперечуючи того факту, що позивачка, як мати померлої ОСОБА_4 переживає моральні страждання, пов'язані зі смертю її дочки, однак сама по собі смерть дочки ОСОБА_4 під час розгляду справи, не є підставою для збільшення розміру моральної шкоди на користь позивачки, завданої саме відповідачем, так як матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про причинно-наслідковий зв'язок смерті останньої як з подіями ДТП, так і тими подіями, які наступили після ДТП.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про безстрокові або довічні платежі і видачі- сукупністю платежів або видач за три роки. Таким чином ціна позову щодо вимог про стягнення шкоди, завданої смертю потерпілого у даній справі становить 126646,20грн. ( 3517,95 грн. х 36 місяців=126646,20грн.).

Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становить для фізичної особи 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб .

Отже розмір судового збору за цими вимогами становить 1266 грн.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з ч.3 ст. 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Тому з урахуванням того, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, то судовий збір на користь держави у розмірі 1266 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2018 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 шкоди, завданої смертю її чоловіка ОСОБА_5 у розмірі 3517,95грн. щомісячно, починаючи з 10 листопада 2015року довічно скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого ОСОБА_5 щомісячно довічно по 3517,95грн., починаючи з 10 листопада 2015року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1266 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 12 квітня 2019 року