справа №2-3897/10
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Висоцької В. С. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача та про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк» (далі - ПАТ «Український ПрофесійнийБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2010 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Український Професійний Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 987 286,12 грн, та 1 820 грн судові витрати пов'язані з розглядом справи у суді, а всього стягнуто

989 106,12 грн.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04 березня 2014 року заяву ПАТ «Український професійний банк» про виправлення описки у даній справі задоволено.

Викладено резолютивну частину рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2010 року у справі за позовом ПАТ «Український Професійний Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у наступній редакції: «стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Український Професійний Банк» заборгованість по кредитному договору від 26 лютого 2007 року в сумі 124 030,92 доларів США, що еквівалентно 987 286,12 грн та судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді - 1 820 грн».

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2014 року ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 04 березня 2014 року скасовано та постановлено нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви ПАТ «Український професійний банк» про виправлення описки в рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2010 року.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про залучення до участі у справі правонаступника позивача та ухвалення додаткового рішення у справі.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача та про ухвалення додаткового рішення - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення скасовано, у цій частині прийнято нову постанову про відмову в ухваленні додаткового рішення. В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області

від 12 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 23 січня 2019 року та прийняти нову постанову, якою залучити до участі у справі правонаступника та ухвалити додаткове рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

У статті 353 ЦПК України наведено перелік ухвал місцевого суду, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Зокрема, пунктами 20 та 28 частини першої статті 353 ЦПК України передбачене право особи на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції щодо відмови ухвалити додаткове рішення та заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження.

Згідно з частиною першою статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; 3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз'яснення рішення чи відмову у роз'ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

З правового аналізу наведених норм убачається, що частина перша статті 389 ЦПК України не передбачає оскарження у касаційному порядку ухвал судів першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку щодо відмови в ухваленні додаткового рішення (пункт 20 частини першої статті 353 ЦПК України).

Крім того, діючим процесуальним законом передбачено оскарження лишезаміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження.

Оскарження ухвал суду першоїї інстанції про відмову в заміні сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження, у наведеній вище статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті що термін «судом, встановленим законом», Верховний Суд встановив, що повноваження розглядати питання, які виходять за межі компетенції суду касаційної інстанції є помилковим (Рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2012 року ТОВ «Фірма Верітас» проти України).

За приписами пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо: касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись пунктом 2 частини першої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача та про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. С. Висоцька