ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/798/19 Справа № 0414/606/2012 Суддя у 1-й інстанції - Волчек Н.Ю. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенку Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 31 травня 2018 року за позовом Жовтоводської місцевої прокуратури в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, державний нотаріус Жовтоводської державної нотаріальної контори про визнання договору купівлі-продажу нікчемним, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування вартості майна за договором купівлі-продажу визнаним недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2013 року Жовтоводська місцева прокуратура в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного 24 червня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, нікчемним.

Позо мотивований тим, що вказаним правочином порушено права неповнолітнього ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на час його вчинення був зареєстрований у спірній квартирі. Разом із тим договір купівлі-продажу квартири був вчинений без згоди органу опіки та піклування.

Керівник Жовтоводської місцевої прокуратури уточнивши позові вимоги в частині вирішення питання застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, просив: припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру ОСОБА_3 за ОСОБА_2 проведену на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, реєстр №1887; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру ОСОБА_3, загальною площею 36,2 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., що складається з: 1- коридор пл.4,1 кв.м., 2- кладова пл.1,3 кв.м., 3- санвузол пл.3,5 кв.м., 4- кухня пл.7,7 кв.м., 5 жила пл. 18,9 кв.м.; зобов'язати ОСОБА_2 повернути квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1.

23 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позов до ОСОБА_1 про відшкодування вартості майна за договором купівлі-продажу визнаним недійсним, яка складає 127870 грн..

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що він 24 червня 2006 року придбав у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1. Після отримання правовстановлюючих документів на вказану квартиру позивач її перепланував, шляхом об'єднання із квартирою АДРЕСА_2 в одне житлове приміщення. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 помер, спадкоємцем після його смерті виступив ОСОБА_1. Враховуючи те, що прокурор просив застосувати наслідків недійсного (нікчемного) правочину, в своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 вартість однокімнатної квартири в сумі 127 870 грн.. в рахунок відшкодування вартості майна за недійсним правочином.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 31 травня 2018 року позов задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість квартири АДРЕСА_1 у розмірі 127 870 грн. в рахунок відшкодування вартості майна за недійсним правочином. В решті позовних вимог за первісним позовом та за зустрічним позовом - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 успадкував право вимагати застосування наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції. Оскільки, договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, рішенням суду визнано недійсним, за правилами двосторонньої реституції вказана квартира ОСОБА_2 повинна бути повернута правонаступнику ОСОБА_6 - ОСОБА_1. Однак, встановивши, що спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_1 об'єднана з трьохкімнатною квартирою АДРЕСА_2, які об'єднані єдиною системою опалення, а виділ квартири АДРЕСА_1 неможливий, - суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2, повинен відшкодувати вартість того, що одержано за недійсним правочином за цінами, які існують на момент відшкодування, та становить 127 870 грн.. В решті позовних вимог за первісним позовом та за зустрічним позовом - відмовлено за їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 127870,00 грн та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким зобов'язати останнього повернути спірну квартиру. В іншій частині - рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що він у своєму позові не заявляв вимоги щодо виплату йому ринкової вартості квартири, а тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. При цьому, апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про неможливість виділу спірної квартири є помилковим, оскільки доказів на підтвердження вказаного матеріали справи не містять. Крім того, апелянт зазначає, що встановленим є той факт, що квартира АДРЕСА_1 має окремий вхід, окреме електро -, водо -, газопостачання від квартири АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на неповне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог. Крім того, апелянт зазначає, що з часу придбання квартири вона зазначала часткового перепланування та ремонту, у зв'язку із чим її вартість значно збільшена. Також, апелянт зазначив, що питання щодо можливості чи неможливості виділення квартири в натурі спірної квартири не було предметом розгляду, не розглядалося та не перевірялося. Покладаючи обов'язок щодо відшкодування ОСОБА_1 вартість того, що одержано за недійсним правочином за цінами, які існують на момент відшкодування, суд першої інстанції стягнув гроші, за рахунок яких апелянт збільшив вартість спірного майна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що з 30 липня 1994 року по 06 липня 2000 року ОСОБА_6 перебував у шлюбі із ОСОБА_3 та у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_9.

ОСОБА_6 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування.

28 вересня 1995 року ОСОБА_6 зареєстрував за даною адресою свого сина ОСОБА_1, що підтверджується відповідними довідками ЖРЕД № 1, інформацією Жовтоводського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, карткою ОСОБА_10.

24 червня 2006 року ОСОБА_6 продав зазначену вище квартиру ОСОБА_2.

У подальшому ОСОБА_2, отримавши правовстановлюючі документи на дане житлове приміщення, звернувся до виконавчого комітету Жовтоводської міської ради із заявою про надання дозволу на перепланування власних квартир № 72 та № 73 по вулиці Будьонного, № 20, шляхом об'єднання їх в одну квартиру.

Рішенням № 710 від 27 листопада 2008 року виконавчого комітету Жовтоводської міської ради відповідачу надано дозвіл на відповідне перепланування, згідно ескізного проекту і чотирьохкімнатній квартирі присвоєно № 72.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року визнано нікчемним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 24 червня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2015 року рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року в частині визнання договору купівлі-продажу нікчемним - змінено та визнано його недійсним, так як відчуження квартири відбулося без дозволу органів опіки та піклування, тому такий правочин не відповідає вимогам частини 4 ст.12 ЗУ "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", ч.2 ст.59 СК України, ч.6 ст.203 ЦК України, за якою правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам інших малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2015 року в частині вирішення питання застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській абоадміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В зв'язку із викладеним, судом першої інстанції вирішувалось питання лише про застосування наслідків недійсного правочину.

Визнавши договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним суд фактично скасував підставу, на якій ОСОБА_2 набув майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, але право власності ОСОБА_2 на квартиру припинено не було, реєстрацію речових прав на спірну квартиру за ОСОБА_2 не скасовано.

Наслідком визнання правочину недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Пленум Верховного суду України у своїй постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (пункти 5,10) роз'яснив, що відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користування майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з статтями 1212, 1213 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином, витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Статтею 321 ЦК України визначається непорушність права власності. Частиною 2 цієї статті встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Перелік підстав припинення права власності наведено у статті 346 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 цієї статті право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Встановивши, що підставу набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру скасовано, суд вірно вважав, що право власності останнього має бути припинено з виключення відповідного запису про реєстрацію права власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

31.01.2010 року сторона недійсного правочину ОСОБА_6 помер.

Єдиним спадкоємцем за законом після ОСОБА_6 є його син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки на момент її відкриття був неповнолітнім.

Встановлено, що у встановленому законом порядку право на спадщину за ОСОБА_1 не зареєстровано, оскільки до ухвалення судом рішення про визнання договору купівлі-продажу квартири, яка є спадковим майном, недійсним, він не мав можливості заявити вимоги щодо визнання за ним права власності на неї в порядку спадкування за законом

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218,1231 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_1 успадкував право вимагати застосування наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції.

Оскільки, договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, рішенням суду визнано недійсним, за правилами двосторонньої реституції вказана квартира ОСОБА_2 повинна бути повернута правонаступнику ОСОБА_6 - ОСОБА_1.

Однак, встановивши, що спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_1 об'єднана з трикімнатною квартирою АДРЕСА_2, тобто частково перепланована, об'єднана єдиною системою опалення, а згідно висновку суб'єкта оціночної діяльності її ринкова вартість станом на 09.11.2017 року становить 127 870 грн., - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що учасник недійсного правочину, ОСОБА_2, повинен відшкодувати вартість того, що одержано за недійсним правочином (договору купівлі-продажу від 24 червня 2006 року) за цінами, які існують на момент відшкодування, а саме 127 870,00 грн..

При цьому, суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні решти позовних вимогах та зустрічному позові, оскільки вказані вимоги є необґрунтованими.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що прокурор в інтересах ОСОБА_1 не заявляв вимоги щодо виплати йому ринкової вартості квартири, а тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, а також те, що висновок суду першої інстанції про неможливість виділу спірної квартири є помилковим, оскільки питання щодо можливості чи неможливості виділення квартири в натурі спірної квартири не було предметом розгляду, не розглядалося та не перевірялося, покладаючи обов'язок щодо відшкодування ОСОБА_1 вартість того, що одержано за недійсним правочином за цінами, які існують на момент відшкодування, суд першої інстанції стягнув гроші, за рахунок яких відповідач збільшив вартість спірного майна, - є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім того, як зазначалося вище спірна квартира не може бути повернутою в натурі, оскільки вона об'єднана з іншою квартирою та здійснено часткове перепланування, у зв'язку з чим суд першої інстанції правильно стягнув вартість квартири на час постановлення судового рішення, а тому доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є безпідставними.

Інші твердження апелянтів колегією суддів перевірені та визнані такими, що не вливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог Жовтоводської місцевої прокуратури в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

В зв'язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачені апелянтами судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 31 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко