КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року

справа 761/34471/16-ц

провадження № 22-ц/824/1436/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - Національна академія державного управління при Президентові України

третя особа - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2018 року у складі судді Юзькової О.Л. в справі за позовом ОСОБА_2 до Національної академії державного управління при Президентові України, третя особа: ОСОБА_3, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Національної академії державного управління при Президентові України, третя особа: ОСОБА_3, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, уточнивши свої позовні вимоги просила визнати наказ про звільнення №456-ос від 31.08.2016 року незаконним та скасувати його, поновити її на роботі на посаді завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління Національної академії державного управління при Президентові України, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 258470,62 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2018 року позов ОСОБА_2 до Національної академії державного управління при Президентові України, третя особа: ОСОБА_3, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що звільнення позивача із займаної посади у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору є незаконним. Укладений між сторонами трудовий договір переукладався декілька разів, а тому він вважається безстроковим. Фактично трудові відносини між сторонами не припинилися після винесення оскаржуваного наказу, позивач продовжувала виконувати свої трудові обов'язки, а саме приймала участь у засіданні кафедри, виступала на даному засіданні щодо питань, які виносилися на його слухання, підписувала прийняті документи, представляла кафедру на зборах Дня знань і початку 2016-2017 навчального року. Про звільнення із займаної посади позивач дізналася 05.09.2016 року та отримала трудову книжку. Крім того, у першого віце-президента Національної академії ОСОБА_5 були відсутні повноваження на звільнення працівників, так як 31.08.2016 року було призначено Президентом академії Кубійду В.С. ОСОБА_5 не було призначено виконуючим обов'язки керівника академії. В зв'язку з незаконним звільненням позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також посилається на те, що внаслідок порушення трудових прав позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв'язків.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що позивача було призначено на посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління за строковим трудовим договором до заміщення вакантної посади у встановленому порядку. Трудовий договір з позивачем не переукладався, а фактично було укладено новий строковий договір. Про закінчення трудового договору позивачу було відомо. Крім того, позивач після звільнення не виконувала покладені на неї трудові обов'язки. Присутність позивача на урочистих заходах та засіданні кафедри не підтверджує продовження між сторонами трудових відносин, оскільки доступ до академії є відкритим. Окрім того, позивачем не правильно розраховано розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також зазначає, що перший віце-президент Національної академії ОСОБА_5 мав повноваження на підписання наказу про звільнення, оскільки виконував обов'язки президента. Куйбіду В.С. призначено на посаду президента академії Указом Президента України від 31.08.2016 року, який набрав чинності після публікації в газеті Урядовий Кур'єр 02.09.2016 року. Враховуючи, що звільнення позивача відбулося на законних підставах, тому їй відповідачем не було завдано моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання третя особа не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 06.09.2013 року ОСОБА_2 до Національної академії державного управління при Президентові України подала заяву про призначення на посаду завідувача кафедри державної служби та кадрової політики Національної академії державного управління при Президентові України до заміщення вакантної посади в установленому законом порядку по строковому трудовому договору з 09.09.2013 року по 31.08.2014 року в порядку переведення з посади професора кафедри філософії і методології державного управління (а.с.118 т.1).

09.09.2013 року Національною академією державного управління при Президентові України видано наказ № 524-к про призначення ОСОБА_2 на посаду завідувача кафедри державної служби та кадрової політики Національної академії державного управління при Президентові України за строковим трудовим договором до заміщення вакантної посади в установленому порядку на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (п. 2 ст. 23 КЗпП України) з 09.09.2013 року по 31.08.2014 року в порядку переведення з посади професора кафедри філософії та методології державного управління Національної академії відповідно до с. 32 КЗпП України за її згодою (а.с.117 т.1).

Наказом Національної академії державного управління при Президентові України від 26.09.2014 року №469-к позивача звільнено з займаної посади 01.09.2014 року(а.с.119 т.1).

02.09.2014 року ОСОБА_2 призначено відповідно до наказу №505-к на посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління Національної академії до заміщення вакантної посади в установленому порядку за строковим трудовим договором на визначний строк, встановлений за погодженням сторін (п. 2 ст. 23 КЗпП України) з 02.09.2014 року по 31.08.2015 року. Підстава - заява ОСОБА_2 (а.с.120 т.1).

31.08.2015 року позивача звільнено з займаної посади у зв'язку із закінченням строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) (а.с.122 т.1).

28.08.2015 року на підставі заяви ОСОБА_2 її призначено на посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року за строковим трудовим договором до заміщення вакантної посади у встановленому порядку (а.с.123 т.1).

Відповідно до наказу Національної академії державного управління при Президентові України від 31.08.2016 року № 456-ос ОСОБА_2 звільнено з посади завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління Національної академії 31.08.2016 року у зв'язку із закінченням строкового трудового договору пункт 2 ст. 36 КЗпП України (а.с.125 т.1).

За умовами ч.ч. 1, 2 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно вимог ст. 23 КЗпП України трудовий договiр може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторiн; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до ст.24 КЗпП України укладення трудового договору з працівником оформляється наказом або розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, також трудовий договір вважається укладений і тоді коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично допустили до роботи.

Так, згідно п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України пiдставами припинення трудового договору є: 2) закiнчення строку (пункти 2 i 3 статтi 23), крiм випадкiв, коли трудовi вiдносини фактично тривають i жодна з сторiн не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з ст.39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між позивачем та відповідачем укладено строковий трудовий договір, цей правочин відповідає чинному законодавству, яке не обмежує сторони у виборі трудового договору, визначаючи умови роботи та інтереси працівника.

По закінченню терміну дії трудового договору, за відсутності погодження сторін щодо його пролонгації, відповідач мав право звільняти позивача з підстав п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і це не порушує прав позивача.

Доводи апеляційної скарги, що фактично трудові відносини між сторонами не припинилися після винесення оскаржуваного наказу, позивач продовжувала виконувати свої трудові обов'язки, не підтверджуються матеріалами справи.

З витягів протоколів від 01.09.2016 року №48 вбачається, що на них були присутні працівники Національної академії державного управління при Президентові України, а саме завідувач кафедри філософії, теорії та історії державного управління ОСОБА_2, професори кафедри: ОСОБА_8, доценти кафедри: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, методист кафедри: ОСОБА_12

Зазаначені витяги підписані ОСОБА_2 та секретарем ОСОБА_12

Проте, зазначені особи не є уповноваженими особами щодо вирішення повноважень позивача.

Посвідчення витягу з протоколу від 01.09.2016 року відділом кадрів академії не є підтвердженням того, що позивачем у зазначений період виконувалися трудові обов'язки.

Позивачу при підписанні наказу про призначення на посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління від 28.08.2015 року було відомо про його закінчення 31.08.2016 року, проте вона не зверталася до відповідача із заявою про продовження терміну дії цього наказу.

Крім того, покази свідків не можуть бути розцінені, як достатні докази на підтвердження того, що позивач виконувала покладені на неї трудові обов'язки після винесення наказу про звільнення.

Посилання апеляційної скарги, що позивач представляла кафедру на зборах Дня знань і початку 2016-2017 навчального року колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як зазначив представник відповідача доступ до академії є відкритим, а тому позивач не була позбавлена можливості з'явитися та бути присутньою на зборах.

Колегія суддів також не погоджується з доводами апеляційної скарги, що укладений між сторонами трудовий договір переукладався декілька разів, а тому він вважається безстроковим, оскільки як слідує з наказів про призначення позивача, відповідачем не приймалося рішення про переукладення трудового договору, а приймалися нові строкові трудові договори.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як слідує з журналу обліку трудових книжок працівників Національної академії державного управління при Президентові України №2, 31.08.2016 року позивачу видано трудову книжку.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що трудова книжка була видана позивачу 05.09.2016 року.

Окрім цього, наказ про звільнення позивача підписано першим віце-президентом ОСОБА_5.

Відповідно до п.22 розділу 2 Розподілу обов'язків між керівництвом Національної академії, перший віце-президент Національної академії виконує обов'язки президента Національної академії в разі його відсутності.

З витягу з наказу від 01.09.2016 року №460-ос слідує, що президент Національної академії Куйбіда В.С. приступив до виконання своїх обов'язків з 01.09.2016 року (а.с.126 т.1).

Тобто, на момент винесення наказу про звільнення позивача від 31.08.2016 року, перший віце-президент ОСОБА_5 мав повноваження на його підписання.

З викладеного слідує, що звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України відбулося з дотриманням норм чинного законодавства України.

Також судом правомірно відмовлено в задоволенні вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідної від вимоги про поновлення її на роботі на посаді завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління, оскільки згідно ст. 235 КЗпП України тільки у разі поновлення на роботі розглядаються вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати задоволенню не підлягають, колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди також відсутні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді