17.04.2019 Справа №607/2144/19
ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Черніцької І.М.

за участю секретаря судового засідання Бойко І.І.

з участю

представника позивача -

адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної освіти (далі -ОСОБА_4, ТОКІППО) про визнання контракту укладеного між нею та відповідачем від 01 вересня 2016 року безстроковим трудовим договором; визнання недійсним та скасування наказу за №298-к від 21 грудня 2018 року про звільнення її з посади методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи та поновлення на посаді методиста навчально-медичного центру психологічної служби і соціальної роботи Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної освіти на умовах безстрокового трудового договору з 26 грудня 2018 року.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що 26 грудня 2005 року вона призначена на посаду методиста лабораторії практичної психології і соціальної роботи в Тернопільський обласний комунальний інститут післядипломної педагогічної освіти на підставі контракту, а 01 листопада 2013 року - переведена на посаду методиста центру практичної психології і соціальної роботи.

01 вересня 2016 року вона повторно переведене на посаду методиста навчально-методичного центру психологічної служби та соціальної роботи.

Наказом за № 298-к від 21 грудня 2018 року її звільнено із займаної посади з 26 грудня 2018 року у звязку із закінчення строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ.

У період з 2005 року по 01 вересня 2016 року укладений із нею контракт неодноразово пролонговувався шляхом укладення додаткових угод. 01 вересня 2016 року з нею було укладено новий контракт терміном дії до 26 грудня 2018 року. Вважає, що положення Закону України «Про освіту», що діяли з грудня 2005 року по вересень 2016 року, не містили імперативного припису щодо обовязкового укладення контракту із вказаними категоріями працівників, навпаки передбачали альтернативу або укладення трудового договору, або контракту.

Враховуючи те, що вона працювала у відповідача по посаді методиста 13 років, вважає, що в останнього були відсутні обставини, які б унеможливлювали укладення із нею безстрокового трудового договору або визнання контракту від 01 вересня 2016 року безстроковим. Укладення строкового трудового договору є власною вимогою директора ОСОБА_4.

Звертає увагу суду також на те, що укладений із нею контракт не передбачав ніяких пільг, гарантій щодо переважного права на продовження трудових відносин, натомість, переукладався декілька разів, що є порушенням галузевої угоди між Міністерством освіти та науки України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки на 2016-2010 року. Відтак, вважає, що переукладений із нею контракт у 2016 року, за відсутності обставин визначених ч. 2 ст. 23 КЗпПУ, в розумінні ч. 2 ст. 39-1 КЗпПУ, є безстроковим трудовим договором.

Також зазначає, що копію наказу про звільнення та трудову книжку отримала 27 грудня 2018 року та у місячний строк звернулась до суду із позовом. Посилаючись на наведене, позивач просила задовольнити позов.

Представник відповідача подав відзив на позов. Вказав, що позов є необґрунтованим та безпідставним. Наказом за № 298-к від 21 грудня 2018 року позивача звільнено із займаної посади з 26 грудня 2018 року у звязку із закінчення строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ. Копію наказу позивач отримала 21 грудня 2018 року, про що свідчить її підпис про ознайомлення із наказом, а позов поданий до суду 28 грудня 2018 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на вирішення спору про звільнення.

Згідно з вимогами п. 4 ст. 54 Закону України «Про освіту», який діяв на момент укладення контракту, педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на конкурсній основі. Отже, на момент укладення контракту 01 вересня 2016 року законодавство прямо передбачено таку форму укладення трудового договору з педагогічними та науково-педагогічними працівниками як контракт. Укладення із позивачем контракту, не порушувало норм чинного законодавства, а тому звільнення позивача у звязку із закінченням терміну дії контракту є законним.

Твердження позивача про те, що підписання контракту та звільнення порушує її права є безпідставними, оскільки із позовом до суду про визнання попередніх контрактів та від 01 вересня 2016 року незаконними позивач не зверталась. Укладення додаткових угод до основного контракту не вважається переукладенням контракту, оскільки додатковими угодами лише вносяться зміни до основного контракту, дія якого не припиняється. Контракт, який укладений із позивачем 01 вересня 2016 року був укладений один раз на посаду методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи і жодного разу не переукладався. Даний контракт був укладений у звязку із реорганізацією ОСОБА_4, на підставі заяви позивача від 13 червня 2016 року, на інших умовах на нову посаду в порядку переведення. Із наказом про переведення та умовами контракту від 01 вересня 2016 року позивач була ознайомлена, що підтверджується її підписом у наказі та контракті.

Підписавши контракт від 01 вересня 2016 року, позивач погодилась на такі умови праці та контракт не оскаржувала. Крім того, до закінчення строку контракту, позивач 08.11.2018 року зверталась до директора ОСОБА_4 із заявою про продовження укладеного контракту, що свідчить про бажання позивача і надалі працювати на умовах контракту.

Посилаючись на наведене та те, що звільнення позивача проведено з дотримання вимог закону, просив відмовити у позові.

Крім того, просив стягнути з позивача на їх користь 200 судових витрат, з яких: 20 грн. вартість конверту, 50 грн.- вартість поштового відправлення відзиву, 140 грн.- інші витрати, у тому числі копіювання та друк документів.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат ОСОБА_1 позов підтримав, з підстав зазначених у ньому.

Представник відповідача - ОСОБА_2 заперечив щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві.

Судом встановлено, що 26 грудня 2005 року між ТОКІППО та ОСОБА_3 укладено контракт, згідно умов якого ОСОБА_3 призначено на посаду методиста лабораторії практичної психології і соціальної роботи на строк з 26 грудня 2005 року по 26 грудня 2006 року.

Умовами цього контракту передбачено його припинення після закінчення терміну його дії.

Додатковою угодою від 26 грудня 2006 року до контракту ТОКІППО укладеного із ОСОБА_3, сторони погодили продовжити термін дії контракту на один рік з 26 грудня 2006 року по 26 грудня 2007 року.

26 грудня 2007 року між ТОКІППО в особі директора ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до контракту ТОКІППО укладеного із ОСОБА_3, згідно умов якої сторони погодили продовжити термін дії контракту на три роки з 26 грудня 2007 року по 26 грудня 2010 року.

24 грудня 2010 року між ТОКІППО в особі директора ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до контракту ТОКІППО від 26 грудня 2005 року, згідно умов якої сторони погодили продовжити термін дії контракту на три роки з 26 грудня 2010 року по 26 грудня 2013 року.

Додатковою угодою від 26 грудня 2013 року до контракту ТОКІППО від 26 грудня 2005 року укладеного із ОСОБА_3, сторони погодили продовжити термін дії контракту на пять років з 26 грудня 2013 року по 26 грудня 2018 року.

Наказом директора ТОКІППО ОСОБА_6 від 10 червня 2016 року за № 110-к «Про попередження працівників про зміну істотних умов організації праці, оплати праці, скорочення чисельності та можливе звільнення у звязку із затвердженням структури (штатного розпису) ТОКІППО», відповідно до вимог ст. 40,49-2, 103 КЗпПУ, на виконання наказу управління освіти та науки Тернопільської облдержадміністрації «Про розроблення нової структури ТОКІППО», у звязку із затвердження нового штатного розпису, який вступає в силу 01 вересня 2016 року, вирішено довести до відома працівників про ліквідацію наступних структурних підрозділів. Зокрема, доведено до відома про наступне: про ліквідацію, у тому числі Центру практичної психології і соціальної роботи; Утворення нових структурних підрозділів інституту, у тому числі навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи (4 ставки методиста). Вирішено не пізніше ніж за два місяці вручити персональне попередження під підпис працівникам і попередити про зміну істотних умов організації праці працівників, оплати праці, скорочення чисельності та можливе звільнення, і забезпечити їх працевлаштування при наявності вакантних посад.

Про вказану зміну істотних умов праці було повідомлено позивача, що не заперечується останньою.

13 червня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до директора ТОКІППО із письмовою заявою про її переведення з посади методиста Центру практичної психології і соціальної роботи на посаду методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи з 01 вересня 2016 року.

Наказом директора ОСОБА_4 ОСОБА_6 від 01 вересня 2016 року за № 217к «Про переведення ОСОБА_3П». у звязку із затвердженням структури ТОКІППО, на виконання наказу Управління освіти та науки, на підставі наказу директора за №110-к від 10.06.2016 року, вирішено перевести ОСОБА_3, методиста центру практичної психології і соціальної роботи, за її згодою, на посаду методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи з 01 вересня 2016 року з оплатою праці згідно 12 тарифного розряду. Вирішено укласти контракт із методистом навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи ОСОБА_3 на термін з 01 вересня 2016 року по 26 грудня 2018 року. Підстава: персональне попередження від 13.06.2016 року №01-02/488, заява ОСОБА_3 від 13.06.2016 року та контракт від 01.09.2016 року.

01 вересня 2016 року між ТОКІППО в особі директора ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено контракт, згідно умов якого ОСОБА_3 призначено на посаду методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи на строк з 01 вересня 2016 року по 26 грудня 2018 року.

Згідно з умовами п.п. 6.1,6.2. даного Контракту, контракт може бути припинення або розірваний з підстав визнаних чинним законодавством та умовами самого контракту. Підставами для розірвання контракту є, у тому числі, закінчення строку його дії.

Цього ж дня, 01 вересня 2016 року ОСОБА_3 ознайомлено із Посадовою інструкцією Методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи, затвердженої директором ТОКІППО ОСОБА_6 від 13.06.2016 року.

08 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернулась до директора ТОКІППО ОСОБА_6 із письмовою заявою про продовження терміну дії контракту у звязку із його закінченням 26 грудня 2018 року.

Наказом за № 298-к від 21 грудня 2018 року позивача звільнено із посади методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи ТОКІППО з 26 грудня 2018 року з у звязку із закінчення строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ. Підстава контракт від 01 вересня 2016 року.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 233 КЗпП України встановлено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки

Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

В силу вимог п.3 ст.64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 21 КзпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду трудових спорів розяснено, що власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у т.ч. матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч. 3 ст. 21 КЗпП України).

Згідно з вимогами п.3 Постанови Кабінету Міністрів України №170 від 19.03.1994 року Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору, контрактна форма трудового договору застосовується у випадках прямо передбачених законом.

Відповідно до вимог ч.ч.2,3 ст. 54 Закону України «Про освіту» за №1060-XII, в реакції чинній на час укладення контракту, педагогічну діяльність у навчальних закладах здійснюють педагогічні працівники. Педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Пунктом 9 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст.9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Тернопільський ОКІППО є закладом післядипломної педагогічної освіти, а посада методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної робити належить до категорії педагогічних працівників.

Тобто, посада позивачки підпадає під перелік посад, перебування на яких дає підставу на укладення трудового договору на контрактній основі.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України.

Відповідно до вимог п.2 ч. 1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

За змістом ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, тобто, коли сторони самі визначають строк дії трудового договору, який укладають або переукладають між собою. Строковий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Відтак, КЗпП України не містить заборон щодо продовження строку трудового договору, і навіть у разі переукладання строкового трудового договору, якщо він переукладався на підставі ч.2 ст. 23 КЗпП України, він не стає безстроковим.

Строковий договір може бути укладено між сторонами як при прийнятті на роботу працівника, так і в процесі виконання трудових обов'язків, якщо є підстави для його укладення (переукладення). Застережень або обмежень з цього питання КЗпП України або інші нормативні акти, які регулюють правовідносини у сфері праці, не мають.

В судовому засіданні встановлено та вбачається зі змісту укладеного між сторонами контракту від 26 грудня 2005 року, з наступним внесенням до нього змін у 2006,2007,2010 та 2013 роках, ОСОБА_3 неодноразово виявляла бажання та укладала з ОСОБА_4 саме строковий трудовий договір. Умовами цього контракту (п.п.6.1,6.2) передбачено його припинення після закінчення терміну його дії.

Судом встановлено та підтверджено матеріали справи, що 01 вересня 2016 року у відповідача відбулись зміни в організації праці, зокрема, було ліквідовано структурний підрозділ ОСОБА_4 де працювала позивач, а саме Центр практичної психології і соціальної роботи та утворено новий структурний підрозділ - навчально-методичний центр психологічної служби і соціальної роботи.

У звязку із змінами в організації праці, позивача, за її ж згодою, було переведено з посади методиста центру практичної психології і соціальної роботи на посаду методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи з 01 вересня 2016 року.

01 вересня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено новий контракт від 01 вересня 2016 року про прийняття ОСОБА_3 на посаду методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи на строк з 01 вересня 2016 року по 26 грудня 2018 року.

Факт обізнаності позивача про строковість даних трудових відносин та погодження саме на такі умови праці, власне бажання позивача на укладення саме строкових трудових відносин підтверджується заявою позивача від 13.06.2016 року, наказом за №217к від 01.09.2016 року, із яким позивач була персонально ознайомлення, що підтверджується її підписом на наказі, заявою позивача від 08.11.2018 року про продовження терміну дії контракту.

Із змісту п.п. 6.1,6.2 контракту від 01 вересня 2016 року укладеного з ОСОБА_3 вбачається, що контракт може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених Законом та умовами самого контракту. Підставами для розірвання контракту є закінчення строку дії контракту. При цьому, сторони мають визначитися у такому: контракт припиняє дію; контракт продовжується; контракт укладається на новий термін.

Судом встановлено, що після закінчення строку дії контракту сторони не досягнули домовленості на його продовження чи на укладення нового.

Наказом від 21 грудня 2018 року за № 298-к, позивача звільнено із займаної посади у звязку із закінчення строку трудового договору з 26 грудня 2018 року згідно п. 2 ст. 36 КЗпПУ.

Таким чином, суд вважає, що між сторонами у справі було укладено строковий трудовий договір у формі контракту, а позивача віднесено до категорії працівників, які на підставі закону можуть працювати за договором, у якому строк його дії може встановлюватись угодою сторін.

Після закінчення строку дії контракту сторони не досягнули домовленості на його продовження чи на укладення нового. Вказана причина стала підставою для звільнення позивача.

Тобто, звільнення працівника у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору є лише наслідком спливу строку дії строкового трудового договору та не є ініціативою роботодавця.

Таким чином, наказ директора ОСОБА_4 від 21 грудня 2018 року за № 298-к про звільнення ОСОБА_3 у зв'язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України) є законним та скасуванню не підлягає.

При цьому, слід зазначити, що укладення контракту у 2005 року, в подальшому продовження його дії, укладення нового контракту у 2016 році строком на два роки відбувалось за добровільною згодою позивачки, про що остання була особисто повідомлена та виявляла таке бажання.

На протязі всього часу роботи у відповідача з позивачкою укладався трудовий договір у формі контракту, дія якого продовжувалась, а у 2016 році у звязку із змінами в організації праці був укладений новий контракт та переведено позивача, за її згодою, на іншу посаду в новоутворений структурний підрозділ ОСОБА_4, а тому посилання позивача на те, що контрактна форма договору переросла в безстроковий договір є безпідставним і суперечить вимогам діючого законодавства

Враховуючи вищезазначені вимоги закону та встановлені обставини справі, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось з дотриманням умов трудового договору, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі слід відмовити.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що його звільнення є незаконним з підстав, встановлених ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України, оскільки трудовий договір є таким, що укладено на невизначений строк у зв'язку з його неодноразовим переукладанням, як таке що спростовується встановленими обставинами справи та вимогами закону.

Так, за змістом ч. 2 ст. 23 та ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23, тобто щодо строкових трудових договорів, укладених у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Крім того, умовами продовження дії договору на невизначений строк є фактичне продовження трудових відносин та відсутність вимог про їх припинення у жодної сторін.

Щодо вимог відповідача про стягнення з позивача на їх користь судових витрат у розмірі 200грн., з яких: 20 грн. вартість конверту, 50 грн.- вартість поштового відправлення відзиву, 140 грн.- інші витрати, у тому числі копіювання та друк документів, слід зазначити наступне.

Згідно з вимогами ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В силу вимог ч.7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що позивач звільнена від сплати судового збору та інших судових витрат, а тому останні підлягають компенсації за рахунок держави. При цьому, відповідачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на копіювання, друк, придбання конверту тощо.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 81, 263, 265, 272, 273, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України,ст.ст. 21, 23, 36, 39-1 КЗпПУ,суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

У задоволенні вимог відповідача про стягнення з позивача 200грн. судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_3, вул.Новий світ, 97/66 м.Тернопіль.

Представник позивача: адвокат ОСОБА_1, вул. За Рудкою, 33, оф. 109 м.Тернопіль.

Відповідач: Тернопільський обласний комунальний інститут післядипломної педагогічної освіти, вул. В.Громницького,1 м.Тернополіь, .

Головуюча