Справа № 296/9858/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2019 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Зубчук І. В.,

за участю секретаря судового засідання Талавєр Т. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

02 жовтня 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку в процесі розгляду уточнив, та в якій зазначив, що надав ОСОБА_2 суму позики в розмірі 30000 грн зі строком повернення до 01 жовтня 2015 року, за користування якою відповідач зобовязалася сплачувати 8 % від суми позики (2400 грн) щомісячно, однак взяті на себе зобовязання не виконала.

У звязку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача виниклу заборгованість в розмірі 155200 грн, яка складається із суми позики в розмірі 30000 грн, процентів від суми позики в розмірі 115200 грн (за 48 місяців користування позикою), а також інфляційних втрат в сумі 10050 грн (станом до червня 2018 року).

У судове засідання учасники справи або їхні представники не зявились.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав.

Представник відповідача також подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просить відмовити в задоволенні позовної заяви у звязку з пропуском строку позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одними з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК).

02 квітня 2015 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 суму позики в розмірі 30000 грн зі строком повернення до 01 жовтня 2015 року, за користування якою відповідач зобовязалася сплачувати 8 % від суми позики (2400 грн) щомісячно, на підтвердження чого позичальником була надана розписка (а.с. 9).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 526 ЦК встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на наведене, враховуючи те, що відповідач, як позичальник, своєчасно не повернула суму позики, суд вважає за потрібне задовольнити позовну вимогу про стягнення суми позики в розмірі 30000 грн.

Одночасно суд вважає за потрібне зазначити про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності стосовно вимоги про стягнення суми позики, з огляду на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абз. 1 ч. 5 ст. 261 ЦК).

Отже, з огляду на те, що термін виконання зобовязання за укладеним сторонами договором позики є 01 жовтня 2015 року, перебіг строку позовної давності почався 02 жовтня 2015 року.

Таким чином, звернення позивача до суду з позовною заявою, яке було здійснене 02 жовтня 2018 року, відбулося у межах трирічного строку позовної давності.

Щодо стягнення суми інфляційних витрат суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на наведене, враховуючи те, що відповідач своєчасно не повернула суму позики, суд вважає за потрібне задовольнити позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат, однак частково, з огляду на таке.

Як убачається з наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, останнім здійснені обчислення за період з травня 2015 року по червень 2018 року, згідно з якими сума інфляційних втрат складає 10050 грн.

Однак, суд зауважує, що ст. 625 ЦК встановлений обовязок боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції лише за час прострочення, яке в даному випадку відбулося після 01 жовтня 2018 року, тому включення до розрахунку періоду з травня 2015 року по вересень 2015 року є помилковим.

Відповідно вказаного до розрахунку позивача інфляційні втрати за період з жовтня 2015 року по червень 2018 року складають 9120 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 9120 грн інфляційних втрат за період з жовтня 2015 року по червень 2018 року.

Щодо стягнення процентів від суми позики, суд зазначає наступне.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Абзацем 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК передбачено, що проценти від суми позики виплачуються щомісяця до дня повернення позики, однак лише у разі відсутності іншої домовленості сторін

Як убачається з позовної заяви ОСОБА_1, останнім було проведено розрахунок заборгованості відповідача по процентам за користування позикою за 48 місяців з 02 квітня 2015 року.

Однак, суд не погоджується зі вказаним розрахунком, з огляду на таке.

Як убачається з представленої розписки ОСОБА_2, сторони погодили щомісячну сплату процентів в розмірі 8 % від суми позики, яка була надана до 01 жовтня 2015 року.

Таким чином, сторони домовилися, що відповідач мала сплачувати позивачу проценти щомісячними платежами з дня укладення договору позики від 02 квітня 2015 року до 01 жовтня 2015 року, у звязку з чим положення абз. 2 ч. 1 ст. ЦК про щомісячну виплату процентів може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку.

Право нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою виникло з дня укладення договору позики припинилося після 01 жовтня 2015 року, тобто після спливу визначеного договором строку надання позики.

Отже, включення позивачем до розрахунку процентів від суми позики періоду після 01 жовтня 2015 року є помилковим.

Таким чином, суд дійшов висновку, що проценти за користування позикою згідно з укладеним сторонами договором мали сплачуватися щомісячними платежами у період з 02 квітня 2015 року до 01 жовтня 2015 року.

Однак, оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами, то незалежно від визначення у договорі строку надання позики право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

З огляду на те, що позивач звернувся до суду 02 жовтня 2018 року, останній пропустив строк позовної давності в частині стягнення процентів за користування позикою, які відповідач мала б сплатити за період з 02 квітня 2015 року до 02 вересня 2018 року.

Отже, позовні вимоги стосовно стягнення процентів мають бути задоволені лише за період користування позикою з 02 вересня 2015 року по 01 жовтня 2015 року, а вимоги стосовно стягнення процентів за період з 02 квітня 2015 року до 02 вересня 2018 року - залишені без задоволення у звязку з пропущенням строку позовної давності.

Таким чином, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті проценти від суми позики за період з 02 вересня 2018 року до 01 жовтня 2018 року в розмірі 2322,58 грн (30000 (сума позики) ? 8 (щомісячний процент за користування позикою) / 100 / 31 (днів у місячному періоді з 02.09.18 по 02.10.18) ? 30 (дні користування позикою з 02.09.18 по 01.10.18).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 414,38 грн (26,7 % (розмір задоволених позовних вимог) від сплаченого судового збору в сумі 1552 грн).

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89, 141 ЦПК, ст.ст. 253, 256, 257, 261, 625, 1046-1050 ЦК, суд -

УХВАЛИВ:

Частково задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, суму боргу в розмірі 41442,58 грн, яка складається з такого: 30000 грн - сума позики; 2322,58 грн - проценти від суми позики за період з 02 вересня 2018 року до 01 жовтня 2018 року; 9120 грн - інфляційні втрати за період з жовтня 2015 року по червень 2018 року.

У задоволенні позовної заяви в частині стягнення процентів від суми позики за період з 02 квітня 2015 року до 02 вересня 2018 року відмовити у звязку з пропущенням строку позовної давності.

У задоволенні позовної заяви в частині стягнення процентів від суми позики за період з 01 жовтня 2015 року відмовити у звязку з безпідставністю.

У задоволенні позовної заяви в частині стягнення інфляційних втрат за травень 2015 року - вересень 2015 року відмовити у звязку з безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 414,38 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. В. Зубчук