П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/815/19

Провадження № 22-ц/4815/557/19

Ухвалу постановлено поза межами судового засідання

Рівненським міським судом Рівненської області

у м. Рівне 25 лютого 2019 року

Головуючий в суді першої інстанції: Тимощук О.Я.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Пауер", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області; про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Пауер" (далі - ТОВ "Євро Пауер"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області; про захист прав споживачів. Мотивуючи позов зазначав, що 16 та 29 листопада 2019 року він придбав у ТОВ "Євро Пауер" на автозаправній станції по вул. Костромській, 42, в м. Рівне автомобільний газ "PLUS" (далі - пальне). Проте це пальне було неналежної якості, адже 15 грудня 2019 року при різкому зниженні температури повітря, воно замерзло, внаслідок чого автомобіль вийшов з ладу. Згодом, 21 грудня 2018 року, вже при плюсовій температурі повітря автомобіль запрацював. Зокрема, на неякісність пального вказують й перевитрати у зимовий період в порівнянні до весняно-літнього.

З огляду на наведене просив:

заборонити ТОВ "Євро Пауер" реалізацію автомобільного палива без встановленого строку придатності та відповідно зазначеної дати виготовлення продукції на АЗС БРСМ у м. Рівне по вул. Костромська, 42, як продукції, яка може містити небезпеку для життя, здоров'я та майна споживачів;

зобов'язати ТОВ "Євро Пауер" надавати на вимогу позивача споживача інформацію щодо якості та безпеки продукції та іншу інформацію про товари, яка відсутня на сьогоднішній день у відповідача - ТОВ "Євро Пауер" на АЗС БРСМ у м. Рівне по вул. Костромська, 42;

зобов'язати ТОВ "Євро Пауер" організувати проведення експертизи втрати якості продукції (газу автомобільного "PLUS") у відповідності до вимог ч. 4 ст. 17 Закону України "Про захист прав споживачів";

стягнути з ТОВ "Євро Пауер" вартість придбаного товару неналежної якості 16 листопада 2018 року та 29 листопада 2018 року на суму 998,36 гривень, які мають бути окремо оплачені судовим збором у розмірі, згідно Закону України "Про судовий збір".

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2019 року позовну заяву та заяву про забезпечення позову залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали. Роз'яснено, що в разі невиконання вказаних в ухвалі вимог, позовна заява вважатиметься неподаною та буде повернута позивачу.

Постановляючи ухвалу, місцевий суд виходив із того, що всупереч вимогам п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України позивачем не зазначено його офіційної електронної адреси і адреси електронної пошти та ідентифікаційний код третьої особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (далі - ЄДРПОУ). Докази, які долучені до матеріалів справи, не завірені у встановленому законом порядку. Долучена до позовної заяви копія паспорту є нечитабельною. До того ж, ОСОБА_2 заявлено чотири позовні вимоги, тоді як до позовної заяви не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. При цьому покликання позивача про його звільнення як споживача від сплати судового збору, місцевим судом спростовано, що Законом України "Про судовий збір" не передбачено такої пільги для осіб, які звертаються до суду з позовом в порядку Закону України "Про захист прав споживачів". Тому, з огляду на те, що Закон України "Про судовий збір" порівняно до Закону України "Про захист прав споживачів" є більш новим законом, тобто має правову перевагу, міський суд вказав, що підлягають застосуванню саме його норми.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачу.

На ухвалу суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на незаконність ухвали місцевого суду, що полягала в порушення норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування вказувалося про хибність недоліків вказаних в ухвалі від 22 січня 2019 року про залишення без руху позовної заяви та заяви про забезпечення позову, яка стала причиною постановлення оскаржуваної ухвали. На його думку подана ним позовна заява відповідала вимогам Цивільного процесуального кодексу України. Зокрема, відсутність у позовній заяві електронної адреси, адреси електронної пошти, коду ЄДРПОУ третьої особи не може бути підставою для залишення позову без руху і його поверненню, адже суперечитиме практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини і порушуватиме ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також не слугуватиме такою підставою і нечитабельність копії наданого паспорту якості, адже подання доказів є правом сторони, а при необхідності суд міг витребувати оригінал. В свою чергу відповідність копій інших письмових доказів до оригіналу були засвідчені підписом позивача із зазначенням відповідних дат. Тому твердження суду, що вони не засвідченні відповідно до вимог оформлювання документів Державного стандарту України 4163-2003 є помилковими, оскільки даний стандарт не стосується фізичних осіб. Щодо сплати судового збору, то посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року, згідно з якою позивачу в справах про захист їх прав звільнені від сплати судового збору у всіх судових інстанціях за подання заяв та скарг.

З наведених міркувань просив скасувати ухвалу місцевого суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі. Також наполягав довести окремою ухвалою до відома Вищу Раду Правосуддя про факти порушення чинного законодавства суддею Рівненського міського суду Рівненської області Тимощуком О.Я.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем чи третьою особою не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Статтею 5 Закону України "Про судовий збір" визначено осіб, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях і до цього переліку не входять особи, які є позивачами у справах про захист прав споживачів.

Між тим, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів".

Тобто така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а тому висновки суду першої інстанції щодо суперечності законів є помилковими.

До того ж законодавець, приймаючи Закону України "Про судовий збір", водночас вніс зміни й до інших законодавчих актів України, зокрема, до ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" замінивши слова "державного мита" на "судового збору". (п.4 ч.2 ст. 10 Закону України "Про судовий збір"). Це виключає заміну регульованого питання одним законом на інший і вказує на можливість застосування спеціального закону.

Поготів, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом пріоритет надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. (лист Міністерства юстиції України від 26 грудня 2008 року "Щодо практики застосування норм права у випадку колізії").

На думку колегії суддів, саме ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" є спеціальною нормою, яка регулює питання сплати судового збору споживачами. В свою чергу, Закон України "Про судовий збір" є виданим пізніше загальним актом, який не скасував дію спеціальної норми.

Тому, вирішуючи питання щодо сплати судового збору особою, яка звертається до суду з позовом, що пов'язаний з порушенням її прав як споживача, необхідно застосувати передбачену ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" пільгу.

Щодо поданих позивачем доказів, які незавірені у встановленому законом чи Національним стандартом України порядку, то апеляційний суд ураховує таке.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов'язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з'ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Таким чином, питання, що стосується подання доказів, місцевий суд міг вирішити в судовому засіданні на стадії підготовчого провадження.

З приводу залишення позову без руху в зв'язку із відсутністю у позовній заяві електронної адреси, адреси електронної пошти позивача та коду ЄДРПОУ третьої особи, то колегія суддів вважає їх формальними.

Згідно з ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 1 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенції) високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І Конвенції.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Сталою практикою Європейського суду з прав людини закріплено, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Жоффер де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Отже, в позовній заяві були відсутні недоліки, які б спонукали до залишення позовної заяви без руху та подальшому її поверненню. Відтак, ухвала про повернення позовної заяви підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вирішуючи вимогу про постановлення окремої ухвали щодо судді, який ухвалював оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції виходить із положень ч. 10 ст. 262 ЦПК України, якою передбачено право, а не обов'язок суду вищої інстанції на постановлення окремої ухвали та відмовляє у задоволенні відповідної вимоги.

Щодо вимоги апеляційної скарги про направлення справи іншому складу суду, то вона також не підлягає задоволенню, виходячи з ст. 374 ЦПК України, якою передбачено вичерпний перелік повноважень суду апеляційної інстанції. Втім, направлення справи іншому складу суду до таких повноважень не входить.

Згідно із пунктом 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали відповідно до ст. 379 ЦПК України є порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2019 року скасувати, а справу направити до Рівненського міського суду Рівненської області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.С. Шимків

Н.М. Ковальчук