ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/725/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.

розглянув секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю: представника позивача та відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/11322/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2019 року у складі судді Мазурок О.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2, шляхом виселення ОСОБА_6 із квартири. В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.2011.

Окрім неї в квартирі проживає її син ОСОБА_7 та його колишня дружина - ОСОБА_6, остання постійно чинить перешкоди у користуванні належної їй квартирі, зчиняє сварки, а також без будь-яких правових підстав проживає в квартирі. Позивач, зазначала, що будучи власником житла, внаслідок протиправних дій відповідача, позбавлена можливості в повній мірі використовувати належне їй житло, тому просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 16 січня 2017 року, позов задоволено. Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою та виселено ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 16 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів, що відповідач своєю поведінкою створює перешкоди позивачці у користуванні квартирою, а також що відповідачки втратила право користування спірною квартирою.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 не погодилися з таким рішенням суду подали апеляційну скаргу, вважають його незаконним та необґрунтованим, таким що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не прийнято до уваги, що ОСОБА_6 своїм проживанням чинить перешкоди у користуванні належною ОСОБА_4 квартирою, оскільки постійно вчиняє сварки, хоча при цьому навіть не є членом сім'ї позивача. Саме через протиправну поведінку відповідача, ОСОБА_4 не може в повній мірі реалізовувати своє право власності і змушена проживати не в своїй квартирі, а в старому будинку в селі Зіньків Віньковецького району без всіх санітарних зручностей. Крім того, з моменту вселення у квартиру відповідач користується всіма комунальними послугами при цьому кошти за використані послуги не бажає платити, на надіслані їй претензії ніяк не реагує.

Тому, апелянт та її представник просили скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2019 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що дійсно після розлучення з чоловіком ОСОБА_7 вона разом з їхніми двома дітьми продовжує проживати у спірній квартирі, яка належить матері колишнього чоловіка. Проте, на сьогоднішній день в цій квартирі проживає лише вона з дітьми, ОСОБА_7 проживає окремо від них, а колишня свекруха ні дня не проживала з ними, оскільки вже більше 16 років знаходиться за кордоном. ОСОБА_8 зазначає, що спірна квартира є єдиним її житлом, іншого житла в неї немає і в разі її виселення, в квартирі залишаться проживати лише її неповнолітні діти, які будуть розлучені з нею чим буде порушено права дітей. Крім того, відповідач заперечує факт сплати позивачкою комунальних платежів, адже ОСОБА_4 постійно за кордоном і не може плати кошти за отримані комунальні послуги, а надіслана претензія є підробкою, адже в час коли вона була складена позивач також перебувала за кордоном.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопад 2011 року є власником квартири АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_6 разом з своїм чоловіком ОСОБА_7, сином позивачки, та двома неповнолітніми дітьми, 2002 та 2012 року народження, 10 січня 2014 року зареєстрували своє місце проживання в даній квартирі та з того часу по даний час проживають у спірній квартирі.

Реєстрація місця проживання ОСОБА_6 у спірній квартирі, її вселення у спірну квартиру та проживання здійснювались за згодою позивачки, оскільки вчинити такі дії без згоди власника квартири згідно чинного законодавства не можливо.

Факт реєстрації та проживання за спірною адресою відповідачки також визнається сторонами.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18 травня 2016 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано, однак відповідач продовжує проживати та користуватись спірною квартирою. Неповнолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають у спірній квартирі разом з відповідачкою.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У статті 116 ЖК Української РСР, встановлено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

При цьому відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що ОСОБА_6 була вселена до спірної квартири як член сім'ї позивача - дружина сина позивачки та зареєстровано її місце проживання за згоди власника квартири, іншого житла не має, проживає в квартирі з двома неповнолітніми дітьми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вона користується житлом на законних підставах.

При цьому, суд вірно вказав, що позивач не довела факт створення відповідачем перешкод у користуванні належною їй квартирою, оскільки достеменних та переконливих доказів в створення таких перешкод, незаконність користування відповідачем спірним житлом суду не надано. Позивачка може користуватись своєю квартирою, проживати в ній, відповідач проти цього не заперечує.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову в позові з врахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін є обґрунтованими, оскільки позивач не довела того, що відповідач перешкоджає їй у користуванні та володінні квартирою і відповідно наявність законних підстав для її виселення.

За таких обставин доводи апеляційної скарги, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою, систематично вчиняє сварки, не являючись членом сім'ї позивачки, що змушує позивачку проживати в іншому житловому приміщенні слід відхилити через недоведеності вимог позивача.

Також апеляційний суд не приймає до уваги посилання апелянта на не участь відповідачки у витратах на утримання квартири, оскільки така обставина не є підставою для виселення, позивачкою не надано доказів, що відповідач вселена в квартиру на підставі договору найму жилого приміщення з умовою розірвання цього договору в разі неоплати комунальних послуг.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2019 року.

Судді А.М. Костенко

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк