Ухвала

12 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 603/366/18

провадження № 61-6887ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

АналізЄдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, у якому просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2014 року (справа № 603/204/14-ц) та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі по 300,00 грн на кожну дитину щомісяця, починаючи з 24 січня 2011 року до досягнення дітьми повноліття. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 12 квітня 2011 року, рішення Монастириського районного суду від 18 лютого 2011 року змінено. Зменшено щомісячний розмір аліментів із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 із 300,00 грн до 200,00 грн на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2014 року збільшено розмір аліментів, які підлягають стягненню зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, до 250,00 грн на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

Посилаючись на те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на момент звернення до суду значно перевищує суму 250,00 грн, ОСОБА_1 просила позовні вимоги про зміну способу стягнення аліментів задовольнити.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2018 року задоволено частково. Змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Монастириського районного суду від 24 квітня 2014 року (справа № 603/204/14-ц) та стягнуто зі ОСОБА_3 аліменти на дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення старшою дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2018 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

27 березня 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2018 року. При цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд застосував до спірних правовідносин правові норми, які на час їх виникнення вже не діяли, зокрема, положення статей 183, 184 Сімейного кодексу України у попередній редакції. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції посилався на норми статті 192 Сімейного кодексу України, згідно з якою розмір аліментів може бути збільшено або зменшено рішенням суду за позовом платника чи одержувача аліментів, однак у позовних вимогах ОСОБА_1 не ставила питання про збільшення розміру аліментів, а просила змінити їх спосіб стягнення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про зміну способу стягнення аліментів на дітей із 250,00 грн на 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

Отже, справа № 603/366/18 не є справою з ціною позову, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 603/366/18 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржене рішення ухвалене у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2, на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат