ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3399/19 Справа № 177/146/18 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Глеюватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року, яке постановлено суддею Строговою Г.Г. у місті ОСОБА_2 та повний текст рішення складено 01 жовтня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення.

В березні 2018 року позовна заява була уточнена та в обґрунтування позову зазначено, що 25 лютого 2005 року помер ОСОБА_3Ф, після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому на праві власності земельну ділянку площею 5,92 га, розташовану на території Глеюватської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

За життя ОСОБА_3 заповіт не складав.

Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняла його донька, мати позивача - ОСОБА_4, яка змінювала прізвище на «Норкіна» під час реєстрації шлюбу, та яка була зареєстрована разом з ОСОБА_3 на момент його смерті.

22 липня 2008 року померла мати позивача ОСОБА_4, яка за життя не встигла оформити спадщину після смерті батька ОСОБА_3

При звернені позивача до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4, померлої 22 липня 2008 року, їй постановою від 13.04.2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що відсутній факт родинних відносин ОСОБА_4, померлої 22 липня 2008 року зі спадкодавцем ОСОБА_3, померлим 25 лютого 2005 року.

Позивач зазначає, що на момент смерті ОСОБА_3 разом з ним була зареєстрована та проживала ОСОБА_4, яка доглядала за ОСОБА_3, купувала для нього продукти харчування, одяг, ліки, після смерті якого здійснила його поховання, сплативши кошти за ритуальні послуги та поминальний обід, доглядала за його могилою.

У звязку з наведеним вище позивач просила суд встановити факт проживання однією родиною, більш ніж пять років, ОСОБА_3, померлого 25 лютого 2005 року та ОСОБА_4, померлої 22 липня 2008 року.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне зясування обставин справи та не прийняті до уваги докази, надані позивачем на підтвердження проживання однією родиною, більш ніж пять років, ОСОБА_3, померлого 25 лютого 2005 року та ОСОБА_4, померлої 22 липня 2008 року, не прийняті до уваги пояснення свідків та письмові докази по справі.

Судом не враховано, що на момент смерті ОСОБА_3 разом з ним була зареєстрована та проживала ОСОБА_4, яка доглядала за ОСОБА_3, купувала для нього продукти харчування, одяг, ліки, після смерті якого здійснила його поховання, сплативши кошти за ритуальні послуги та поминальний обід, доглядала за його могилою.

Також судом не враховано визнання відповідачем по справі позову.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - зміні,з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 лютого 2005 року помер ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 020645 (а.с. 7).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належну йому за життя на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ- ДП № 117418, виданого 27.03.2003 року Криворізькою районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації № 194-р від 17 березня 2003 року, земельну ділянку площею 5,92 га, розташована на території Глеюватської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 8).

ОСОБА_3 за життя заповіту не складав, згідно довідки Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 779 від 05.10.2017 (а.с. 13). Після його смерті свідоцтво про право на спадщину не видавалось, згідно листа Шостої криворізької нотаріальної контори від 24.05.2018 року та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 24.05.2018 (а.с. 54,55).

Згідно копії довідки Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 779 від 05.10.2017 року на момент смерті ОСОБА_3 з ним були зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, його доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, онуки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 13).

22 липня 2008 року померла мати позивача ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія 1-КИ № 228499 (а.с. 9), свідоцтвом про народження позивача (а.с. 10), копією свідоцтва про шлюб з якого вбачається, що ОСОБА_7 змінила прізвище на «Ревуцька» під час укладення шлюбу (а.с. 11).

ОСОБА_7 за час життя заповіту не складала, згідно копії спадкової справи № 220/2017, заведеної після смерті ОСОБА_4, померлої 22.07.2008 року Шостою криворізькою державною нотаріальною конторою (а.с. 45-53), тому спадкування здійснюється за законом.

Позивач, будучи спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 22 липня 2008 року, звернулася до державного нотаріуса Шостої Криворізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, однак, постановою від 13 квітня 2017 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_4, померлої 22 липня 2008 року, у звязку із тим, що у ОСОБА_5 відсутній факт родинних відносин зі спадкодавцем ОСОБА_3, який помер 25 лютого 2005 року (а.с. 14).

З копії свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що ОСОБА_4 змінила прізвище на «Норкіна» під час реєстрації шлюбу (а.с. 15) та змінила прізвище «Норкіна» на «Троценко» під час розірвання шлюбу, про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу від 20 червня 2018 року вбачається, що (а.с. 57).

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 вбачається, що її батьком записаний ОСОБА_10 (а.с. 35).

В акті від 17 жовтня 2016 року, складеному депутатом Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області ОСОБА_11 з урахуванням розяснень жительки с. Чкаловка ОСОБА_12, зазначено, що на території Чкаловської сільської ради в с. Чкаловка Криворізького району Дніпропетровської області проживали до 1964 року жителі: ОСОБА_13 та ОСОБА_3, у них 07.05.1962 року народилася дочка ОСОБА_4 (а.с.36).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведений факт родинних відносин між ОСОБА_3, померлим 25 лютого 2005 року та ОСОБА_4, померлою 22 липня 2008 року, а також факт їх проживання однією сімєю більше ніж пять років до часу відкриття спадщини, наявні в матеріалах справи докази не підтверджують факт спільного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_3, померлого 25 лютого 2005 року та ОСОБА_4, померлої 22 липня 2008 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову з підстав не доведення факту проживання однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 більше ніж пять років, однак вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності факту родинних відносин між ОСОБА_3, померлим 25 лютого 2005 року та ОСОБА_4, померлою 22 липня 2008 року, підлягає виключенню з рішення суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Частинами першої та другої статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За змістом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Змістом положень ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за N 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:

а) проживання однією сім'єю із спадкодавцем;

б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п'ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім'єю.

Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, відповідно до вимог ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог чинного законодавства, обов'язковою умовою для визнання осіб членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем по справі, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами здійснення померлою ОСОБА_4 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 спільних витрат, наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено факту проживання однією сімєю ОСОБА_4 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 більше ніж пять років до часу відкриття спадщини.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції допущено неповне зясування обставин справи та не прийняті до уваги докази, надані позивачем на підтвердження проживання однією родиною, більш ніж пять років, ОСОБА_3, померлого 25 лютого 2005 року та ОСОБА_4, померлої 22 липня 2008 року, не прийняті до уваги пояснення свідків та письмові докази по справі, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.12,81 ЦПК України, на підтвердження факту проживання однією родиною, більш ніж пять років, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Не можуть бути підставою для скасування рішення та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що на момент смерті ОСОБА_3 разом з ним була зареєстрована та проживала ОСОБА_4, оскільки факт реєстрації із спадкодавцем у житловому приміщенні та факт проживання в ньому не є фактом наявності ведення спільного господарства, та проживання однією сімєю із спадкодавцем.

Не підтверджені належними та допустимими доказами, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 доглядала ОСОБА_3, купувала для нього продукти харчування, одяг, ліки, після смерті якого здійснила його поховання, сплативши кошти за ритуальні послуги та поминальний обід, доглядала за його могилою.

Посилання позивача в апеляційній сказі на те, що судом не враховано визнання відповідачем по справі позову, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки визнання відповідачем позову не є підставою для його задоволення у разі відсутності на те правових підстав.

У зв'язку з наведеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов задоволенню не підлягає у звязку з відсутністю правових підстав для його задоволення, оскільки факт проживання однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 більше ніж пять років до часу відкриття спадщини, не доведений, проте рішення суду першої інстанції підлягає зміні із виключенням з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, як підставу для відмови в задоволенні позову, посилання на недоведеність факту родинних відносин між ОСОБА_14, померлим 25 лютого 2005 року та ОСОБА_4, померлою 22 липня 2008 року, оскільки таких позовних вимог позивачем заявлено не було.

У зв'язку з наведеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов задоволенню не підлягає у звязку з відсутністю правових підстав для його задоволення, проте рішення суду першої інстанції підлягає зміні із виключенням з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на недоведеність факту родинних відносин між ОСОБА_14, померлим 25 лютого 2005 року та ОСОБА_4, померлою 22 липня 2008 року, як підставу для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року змінити, виключивши з рішення суду, як підставу відмови в задоволенні позову, недоведеність факту родинних відносин між ОСОБА_14, померлим 25 лютого 2005 року та ОСОБА_4, померлою 22 липня 2008 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: