"25" березня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
Головуючої судді Гончарука В. П.
з секретарем Красновою І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорм позики, суд -
Позивачі звернулися до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Просять суд стягнути з відповідача борг на користь позивача ОСОБА_1 за договором позики від 28.09.2016 року в розмірі 130 721 доларів США, що еквівалентно 3 479 797,00 грн., з яких сума заборгованості за договором позики складає 100 000,00 доларів США, інфляційні нарахування на суму заборгованості по сплаті позики в розмірі 4 107,00 доларів США, 3% річних в розмірі 26 614,00 доларів США.
Стягнути з відповідача борг на користь позивача ОСОБА_2 за договором позики від 28.09.2016 року в розмірі 147 805 доларів США, що еквівалентно 3 934 569,00 грн., з яких сума заборгованості за договором позики складає 115 000,00 доларів США, інфляційні нарахування на суму заборгованості по сплаті позики в розмірі 58 564,00 грн., що еквівалентно 2 200,00 доларів США, 3% річних в розмірі 30 605,00 доларів США.
Стягнути витрати по сплаті судового збору.
Свої вимоги мотивували тим, що відповідно до розписки від 28.09.2016 року відповідач у позивача ОСОБА_1 отримав в борг кошти у розмірі 100 000,00 доларів США, терміном повернення до 01.03.2017 року. Крім цього, відповідно до розписки від 28.09.2016 року відповідач у позивача ОСОБА_2 отримав в борг кошти у розмірі 115 000,00 доларів США, терміном повернення до 01.12.2017 року. Таким чином відповідач не виконав своїх зобов'язань за розпискою в повному обсязі, що спричинило порушення прав позивачів.
Представник позивачів у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. В разі неявки відповідача до суду просив розглянути справу в заочному порядку.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
Будь-яких заяв клопотань зі сторони відповідача на адресу Дніпровського районного суду м. Києва не надходило.
Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як визначено у ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
В судовому засіданні встановлено, що відповідно до розписки від 28.09.2016 року відповідач у позивача ОСОБА_1 отримав в борг кошти у розмірі 100 000,00 доларів США, терміном повернення до 01.03.2017 року. (а.с. 10)
Крім цього, відповідно до розписки від 28.09.2016 року відповідач у позивача ОСОБА_2 отримав в борг кошти у розмірі 115 000,00 доларів США, терміном повернення до 01.12.2017 року. (а.с. 11).
Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.
Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивачів щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що вимога ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 28.09.2016 року в розмірі 100 000 доларів США, що еквівалентно 2 583 000,00 грн. підлягає задоволенню повністю, оскільки відповідачем сума боргу по розписці повернута не була.
Разом з тим, вимога ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 28.09.2016 року в розмірі 115 000 доларів США, що еквівалентно 2 970 450,00 грн. також підлягає задоволенню повністю, оскільки відповідачем сума боргу по розписці повернута не була.
Також, слід зазначити, що приписами ст. 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Як передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За змістом ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.
Дана правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 27 січня 2016 р. у справі № 6-771цс15.
Як встановлено в судовому засіданні, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписок, за змістом яких відповідач позичив у позивачів грошові кошти в іноземній валюті, у зв'язку з чим позивачі помилково застосували до таких грошових зобов'язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.
Таким чином, вимоги позивачів, щодо стягнення інфляційних нарахувань на суму заборгованості по сплаті позики задоволенню не підлягають.
Враховуючи вищенаведені положення законодавства, зважаючи на те, що обставини щодо не виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачами знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а також провівши розрахунки, суд вважає, що вимоги позивачів про сплату трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості по сплаті позики, передбачених ст. 625 ЦК України, підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню три відсотка річних від простроченої суми заборгованості по сплаті позики в розмірі 5 875,00 доларів США.
А також, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 три відсотка річних від простроченої суми заборгованості по сплаті позики в розмірі 5 750,00 доларів США.
На підставі вище викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорм позики - підлягають частковому задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивачів підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачами при звернені до суду у розмірі по 8 810 гривень 00 копійок кожному.
Керуючись ст.ст. 525, 526, 552, 625, 1046-1050 ЦК України, та керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273,280-282, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорм позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2) заборгованість за договором позики від 28.09.2016 року в розмірі 100 000 доларів США, та 3% річних в розмірі 5 875,00 доларів США, а всього стягнути 105 875 (сто п'ять тисяч вісімсот сімдесят п'ять) доларів 00 центів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 2 854 390 (два мільйони вісімсот п'ятдесят чотири тисячі триста дев'яносто) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2) заборгованість за договором позики від 28.09.2016 року в розмірі 115 000 доларів США, та 3% річних в розмірі 5 750,00 доларів США, а всього стягнути 120 750 (сто двадцять тисяч сімсот п'ятдесят) доларів 00 центів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 3 255 420 (три мільйони двісті п'ятдесят п'ять тисяч чотириста двадцять) грн. 00 коп.
В решті задоволення позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2) витрати по оплаті судового збору в сумі 8 810 (вісім тисяч вісімсот десять) грн. 00 коп.
ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2) витрати по оплаті судового збору в сумі 8 810 (вісім тисяч вісімсот десять) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя: