Справа № 723/2170/18
Провадження № 2/723/177/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Дедик Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Петреску Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 В»ячеслава Ілліча, ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позички, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позички, в якому посилається на те, що 14.04.2004 року між нею та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. В період ними за спільні кошти подружжя було придбано земельну ділянку та комплекс нерухомого майна, що розташований в м. Сторожинець вул. Реутова, 1. На придбаній земельній ділянці, ними за спільні кошти подружжя було побудовано обєкт нерухомого майна комерційного призначення - торгівельний центр та допоміжні приміщення, який згідно ст. 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.08.2015 року вказаний обєкт нерухомого зареєстрований на ім'я відповідача ОСОБА_3

Вказує, що за спільною домовленістю з ОСОБА_3 ними було визначено порядок спільного використання комерційних площ належного їм торговельного центру. За умовами цієї домовленості, в її володіння, користування було виділено 598 кв. м. комерційних площ в зазначеному торговому центрі. З метою реалізації належного їй права власності на Ѕ частину торгового центру 29.07.2015 року вона зареєструвалась в якості приватного підприємця в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань для отримання можливості використання належного їй майна в підприємницькій діяльності, в тому числі, шляхом передачі його в користування (оренду), організації закладів громадського харчування, торгівлі, тощо. Для цілей оподаткування нею, відповідно до статті 291 ПК України, була обрана друга група спрощеної системи оподаткування, що доводиться свідоцтвом про сплату єдиного податку. Відповідач ОСОБА_3 запропонував з метою уникнення витрат, пов'язаних з оформленням договору про поділ та використання спільного майна подружжя, оформити ці правовідносини договором позички. Як він зазначав, це забезпечить створення формальних юридичних підстав для безперешкодного використання нею у власній підприємницькій діяльності частини комерційних площ спільного торгового центру. Оскільки, п. 291.5. ст. 291 ПК України передбачено, що платниками єдиного податку першої - третьої груп не можуть бути особи фізичні особи - підприємці, які надають в оренду нежитлові приміщення (споруди, будівлі) та/або їх частини, загальна площа яких перевищує 300 квадратних метрів, за пропозицією відповідача було вирішено оформити два окремих договори позички, а саме: між нею та ОСОБА_3 на 299 кв. м., а також між ОСОБА_3 та її родичкою ОСОБА_2, ще на 299 кв. м. комерційних площ торгового центру. Договори позички комерційних площ торгового центру були укладені 01.08.2015 року. У своїй сукупності вони забезпечували можливість фактичного використання нею як співвласником торгового центру у власній підприємницькій діяльності частини комерційних площ. З метою мінімізації витрат, пов'язаних із нотаріальним оформленням договорів позички (ч. 3 ст. 828, ч. 2 ст. 793 ЦК України), в договорах позички було зазначено, що строк користування за цими договорами становить 2 роки 11 місяців.

Вказує, що з моменту оформлення зазначених договорів позички, вона на умовах визначеного сторонами порядку використання спільного майна подружжя, фактично використовує 598 кв. м. комерційних площ торгового центру, які належать сторонам на праві спільної сумісної власності. З моменту оформлення оскаржуваних договорів, сторони дотримувались узгодженого ними порядку спільного використання майна подружжя, під виглядом оформлення цих правовідносин удаваними договорами позички, які надавали їй формальних юридичних підстав для володіння та користування спільним майном подружжя, в тому числі, шляхом використання його у власній підприємницькій діяльності або передачі його в оренду.

Зазначає, що 20 червня 2018 р. нею було отримано лист - повідомлення від 16.06.2018 року, в якому ОСОБА_3 зазначив про закінчення 01.07.2018 року терміну дії договору позички та зобов'язав її з 01.07.2018 року звільнити належну їй частину комерційних площ торгового центру у зв'язку із передачею їх в користування третім особам. Аналогічний за змістом лист - повідомлення від 16.06.2018 року було спрямовано ОСОБА_2. Отже, ОСОБА_3, скориставшись тим, що для приховання договору про визначення порядку використання спільного майна подружжя, який відповідав їхньому реальному волевиявленню, ними було оформлено удаваний договір позички комерційних площ торгового центру від 01.08.2015 року, намагається позбавити її прав на належне майно, тим самим порушуючи норми ч. 1 ст. 316, ст.ст. 317, 319, 320, 321 ЦК України.

Вказує, що укладений між ними договір про визначення порядку використання подружжям належного їм на праві спільної сумісної власності комерційних приміщень торгового центру є таким, що повністю-узгоджується з нормами ст.ст. 60, 63, 64, 66 СК України та ч.3 ст.368, ч.1 ст.369 ЦК України.

Використання ОСОБА_3 удаваних договорів позички комерційних площ торгового центру від 01.08.2015 року в якості юридичних підстав для обмеження її повноважень співвласника грубо порушують належне їй необмежене терміном майнове право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя - торгового центру по вул. Реутова, 1 в м. Сторожинець, позбавляють гарантованого статтею 320 ЦК України права використовувати належне їй майно та вимагають судового захисту, шляхом визнання цих удаваних договорів недійсними.

Уточнивши на стадії підготовчого провадження позовні вимоги, просить визнати удаваним та недійсним договір позички 299 кв. м. комерційних площ торгового центру від 01.08.2015 року укладений між ОСОБА_3 В»ячеславом Іллічем та ОСОБА_1 та вчиненим (дійсним) договір про порядок використання спільного майна подружжя від 01.08.2015 року, а саме: комерційних площ торгового центру, площею 299,00 кв. м„ розташованого по вул. Реутова, 1 в м. Сторожинець, укладений між ОСОБА_1 В»ячеславом Іллічем та ОСОБА_1. Визнати удаваним та недійсним договір позички 299 кв. м. комерційних площ торгового центру від 01.08.2015 року укладений між ОСОБА_1 В»ячеславом Іллічем та ОСОБА_2 та вчиненим (дійсним) договір про порядок використання спільного майна подружжя від 01.08.2015 року, а саме: комерційних площ торгового центру, площею 299,00 кв. м., розташованого по вул. Реутова, 1 в м. Сторожинець, укладений між ОСОБА_1 В»ячеславом Іллічем та ОСОБА_1. Судові витрати покласти на відповідача ОСОБА_3

Відповідачем ОСОБА_3 відзив на позов не подавався, в заяві про розгляд справи у його відсутності зазначає, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позов, в якому зазначає, що вона є родичкою позивача ОСОБА_1 і їй відомо, що подружжя позивач та відповідач ОСОБА_3 побудували торговий центр по вул..Реутова, 1 в м.Сторожинець, після здачі в експлуатацію якого звернулися до неї з проханням укласти на її ім»я договір позички 299 кв.м. торгових площ для того, щоб ОСОБА_1 як власник могла використовувати та розпоряджатися належними подружжю торговими площами для здійснення власної підприємницької діяльності, але для перебування на спрощеній системі оподаткування, площа приміщень, що використовуються не повинна перевищувати 300 кв.м., тому укласти договір з позивачкою може на таку площу, а останній потрібно значно більшу. Тобто договір буде укладений на її ім»я, а фактично торгова площа буде знаходитися у володінні, користуванні та розпорядження ОСОБА_1, остання буде вести від її імені всі справи, вести облік доходів та звітність від її імені. ОСОБА_3 пояснив, що обмеження по площі та терміну дії договору обумовлені виключно певними вимогами законодавства з питань оподаткування та оформлення договорів щодо нерухомого майна. Вона зрозуміла, що подружжя визначили між собою порядок використання торгового центру, та враховуючи родинні відносини з ОСОБА_1, погодилась на пропозицію та підписала 01.08.2015 року договір позички комерційних площ торгового центру. З моменту оформлення договору всіма питаннями щодо використання комерційних площ займалася ОСОБА_1, надаючи їй на підпис договори та інші документи. На початку 2017 року відносини між подружжям ОСОБА_1 розладилися, був поданий позов про розірвання шлюбу, після чого почалися конфліктні ситуації з ОСОБА_3, який вимагав від підприємців, що орендували комерційні площі, які за умовами договору були закріплені за нею, переоформити договори на його ім»я. Щодо неправомірних дій останнього позивачка зверталася в правоохоронні органи. В червні 2018 року їй надійшло письмове повідомлення від ОСОБА_3 про те, що укладений договір позички закінчує свою дію, тому вимагає звільнити приміщення. В подальшому ОСОБА_3 примусив всіх орендарів, з якими від її імені були укладені договори оренди, переоформити ці договори на себе, щоб таким чином позбавити ОСОБА_1 можливості отримувати дохід від використання належного їй нерухомого майна. Обставини, викладені в позовній заяві ОСОБА_1 повністю підтверджує, вважає, що фактично між подружжям ОСОБА_1 був визначений порядок використання спільного майна подружжя, але оформлені ці домовленості були договорами позички, що не відповідає реальним правовідносинам, що існували між ними. Позовні вимоги визнає в повному обсязі. Одночасно просить провести розгляд справи у її відсутність.

Ухвалою суду від 24.10.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 19.11.2018 року.

Судові засідання 19.11.2018 р., 13.12.2018 р., були відкладені за клопотанням представників позивача для визначення умов укладення мирової угоди, а 28.12.2018 р. в зв»язку з виїздом представників позивача за межі Чернівецької області.

Судове засідання 01.02.2019 р. не відбулося в зв»язку з відрядженням судді.

20.02.2019 року розпочато розгляд справи по суті, заслухано вступне слово учасників справи, а саме: представників позивача адвокатів ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6 та оголошено перерву перед допитом свідків, явку яких в судове засідання зобов»язалися забезпечити представники позивача.

Судове засідання 14.03.2019 р. було відкладено в зв»язку з неявкою учасників, представники позивача подали відповідне клопотання, посилаючись на зайнятість в іншому судовому засіданні.

В судове засідання 02.04.2019 року сторони, їх представники, свідки не з»явилися повторно, сторони та їх представники про час та місце розгляду справи були повідомлені належно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та розпискою про отримання судової повістки. Позивачем подано до суду заяву про залишення позову без розгляду. Відповідачем ОСОБА_3 подано заяву про розгляду справи у його відсутності.

Ухвалою суду від 02.04.2019 року в задоволенні заяви позивача про залишення позову без розгляду відмовлено.

Судом продовжено розгляд справи у відсутності учасників справи, які повторно не з»явилися в судове засідання, про поважні причини неявки суд не повідомили.

У вступному слові представник позивача адвокат ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3, перебуваючи в шлюбі набули земельну ділянку з комплексом нерухомого майна, що по вул..Реутова, 1 в м.Сторожинець, де в подальшому за спільні кошти подружжя було збудовано торгівельний центр, вони відповідно були його рівними власниками, а ОСОБА_3 був титульним власником. Для впорядкування користування побудованим майном були укладені договори позички між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ОСОБА_2 сестрою позивачки, з метою мінімізації витрат на оподаткування, так як позивач була фізичною особою підприємцем. Вказані договори позички удавані, бо фактично були визначенням порядку користування майном подружжя і виконувалися як співвласниками. Однак після розірвання шлюбу в 2017 році виник спір і ОСОБА_3 використав умови договорів щодо строку і заявив вимоги про звільнення приміщень. На даний час позивач та ОСОБА_1 є співвласниками по Ѕ частці комерційного центру, однак ОСОБА_7 надав площі, якими користувалася позивачка, іншим особам в оренду. На удаваність правочинів вказує і те, що власникам не може передаватися майно у користування, що підтверджує, що оспорюваними договорами було визначено саме порядок користування спільним майном. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

У вступному слові представник позивача адвокат ОСОБА_4 пояснила, що підтримує обставини, викладені в позові та пояснення адвоката ОСОБА_5, та зазначила, що в ході розгляду судом спору подружжя про поділ майна було укладено мирову угоду, відповідно до якої торговий центр по вул.Реутова, 1 в м.Сторожинець, визнано об»єктом спільної сумісної власності подружжя в рівних частках по Ѕ . Після цього вживалися спроби врегулювати питання щодо розподілу площ торгового центру, але угода не укладена. Стверджує, що укладеними договорами позички визначено саме порядок користування між подружжям комерційними площами, за яким у ОСОБА_1 було в користуванні 598 кв.м. торгового центру. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

У вступному слові представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6 пояснив, що ними позовні вимоги не визнаються, вважає їх надуманими, а докази удаваності відсутніми. Під час укладення договорів позички його довіритель не переслідував мету ухилення від сплати податків. Вказує, що волевиявлення сторін було спрямоване на укладення саме договорів позички надання в безоплатне користування площ торгового центру, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договорів, підписали їх, здійснили виконання, що підтверджується актами приймання-передачі. Договори виконувалися на протязі строку їх дії. На виконання умов договору ОСОБА_3 попередив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звільнення займаних площ. З моменту закінчення строку дії договорів позивачка та відповідачка не використовують площі і були укладені договори оренди з іншими особами. Представники позивача в обґрунтування позовних вимог посилаються на затверджену судом мирову угоду в справі про поділ майна подружжя. Однак ОСОБА_3 не визнав майно спільним сумісним, а підписав її на умовах поступок, за умовами угоди ОСОБА_1 зобов»язана передати половину належної їй ідеальної частки торгового центру малолітній доньці. Крім того, зазначив, що торговий центр має площу майже 3 тис.кв.м., і якщо б встановлювався порядок користування спільним майном, то з розрахунку по Ѕ частки, а не щодо 598 кв.м. Просив відмовити в задоволенні позову.

Дослідженими судом письмовими доказами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 14.04.2004 року, актовий запис №9, який рішенням Сторожинецького районного суду від 21.12.2017 року розірвано.

01.08.2015 року між ОСОБА_3 як позичкодавцем та ОСОБА_1 як користувачем був укладений договір позички комерційних площ торгового центру, відповідно до умов якого позичкодавцем передано у строкове безоплатне користування Користувачу частину комерційних площ нежитлового приміщення (торгового центру), придатного для здійснення комерційної діяльності, загальною площею 299 кв.м., за адресою м.Сторожинець, вул..Реутова, 1, яке належить позичкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.03.2015 р. , зареєстроване в реєстрі права власності на нерухоме майно 23.03.2015 р. за реєстраційним номером 10721205. Строк користування за цим договором становить 2 роки 11 місяців. Відповідно до пунктів 2.2.4, 3.1.2 договору Користувач зобов»язаний звільнити приміщення, що передається в користування, після закінчення обумовленого в цьому договорі строку безоплатного користування, а Позичкодавець має право вимагати від Користувача звільнення приміщення після закінчення строку безоплатного користування. Згідно п.5.1 договору передача Позичкодавцем приміщення в користування Користувачу оформлюється актом приймання-передачі, в якому зазначається його стан та оснащеність, акт підписується представниками обох сторін і є невід»ємною частиною цього договору.

З акту приймання-передачі комерційних площ в позичку від 01.08.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 як Користувач прийняла, а ОСОБА_3 як Позичкодавець надав в позичку частину комерційних площ нежитлового приміщення (торгового центру), придатного для здійснення комерційної діяльності загальною площею 299 кв.м.

01.08.2015 року між ОСОБА_3 як позичкодавцем та ОСОБА_2 як користувачем був укладений договір позички комерційних площ торгового центру, умови якого є аналогічними умовам договору користувача ОСОБА_1, крім того, що користувачу передається у строкове безоплатне користування частина комерційних площ торгового центру загальною площею 299,10 кв.м.. Цього ж числа ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підписано акт приймання-передачі комерційних площ в позичку загальною площею 299,10 кв.м.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 42363134 від 17.08.2015 року, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Сторожинецького районного управління юстиції, ОСОБА_3 є власником торгового центру в м.Сторожинець, вул.Реутова, 1.

Набуття ОСОБА_3 земельної ділянки, що знаходиться по вул..Реутова, 1 в м.Сторожинець, та розташованого на ній комплексу з будівлями та спорудами, підтверджується нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу земельної ділянки та комплексу від 18.02.2013 року, в яких зазначено, що дружина покупця ОСОБА_1 дала згоду своєму чоловіку купити зазначені об»екти нерухомого майна, згідно нотаріально посвідченої заяви.

29.07.2015 року ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, основним видом економічної діяльності якої є діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців від 31.07.2015 р., яка з 01.08.2015 р. була платником єдиного податку за 2 групою, що підтверджується витягом з Реєстру платників єдиного податку від 03.08.2015 року.

ОСОБА_3 16.04.2013 р. зареєстрований як фізична особа-підприємець, основним видом економічної діяльності якого є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців від 29.07.2015 р.

29.07.2015 року ОСОБА_2 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, основним видом економічної діяльності якої є діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.

Відповідно до листа-повідомлення від 16.06.2018 року ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_1 про закінчення 01.11.2018 року строку дії договору позички комерційних площ торгового центру від 01.08.2015 року з проханням звільнити займані приміщення площею 299 кв.м. до спливу зазначеного строку.

З ухвали Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 06.11.2018 року у справі №723/1233/17 вбачається, що судом затверджено мирову угоду між сторонами по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя, згідно умов якої ОСОБА_1 отримує у власність (без поділу в натурі), зокрема, Ѕ ідеальну частку торгового центру, що по вул..Реутова, 1, м.Сторожинець, Чернівецької області, загальною площею 3066,4 кв.м., а ОСОБА_3 залишає у власності (без її виділу в натурі), зокрема, Ѕ ідеальну частку торгового центру, загальною площею 3066,4 кв.м. Затверджена мирова угода є підставою для реєстрації в Єдиному державному реєстрі речових прав права спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на вказане майно. Сторони мирової угоди визнають, що з моменту набуття законної сили цією ухвалою всі питання, пов»язані з володінням, користуванням та розпорядженням належним їм на праві спільної часткової власності нерухомим майном, будуть вирішуватись ними виключно за спільною згодою, без участі третіх осіб у прийнятті будь-яких рішень, що стосуються цього майна та управління ним. Право користування та розпорядження торговим центром по вул. Реутова, 1 м. Сторожинець Чернівецької області ОСОБА_3 та ОСОБА_1 здійснюють за спільною згодою. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 використовують торговий центр та земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0314 площею 0,4287 га. для будівництва та обслуговування будівель торгівлі для комерційного призначення (обслуговування офісного центру виставочного павільйону, торгового центру), як єдиний майновий комплекс. Сторони беруть на себе обовязок протягом 10-ти років з моменту підписання цієї мирової угоди та її затвердження судом не реалізовувати своє право на виділ у натурі часток або поділ торгового центру у натурі в односторонньому порядку, якщо інше не буде встановлено за згодою сторін. Надання приміщень торгового центру по вул. Реутова, 1 м. Сторожинець Чернівецької області у користування іншим особам можливе тільки за спільною згодою його власників.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №150684885 від 21.12.2018 року вбачається, що 17.12.2018 року на підставі ухвали Сторожинецького районного суду від 06.11.2018 р. зареєстровано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності. на Ѕ частку торгового центру, що в м.Сторожинець, по вул.Реутова, 1.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, якою передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність п правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.827 КЦ України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Згідно ч.3 ст.828 ЦК УКраїни договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до статті 793 цього Кодексу.

Відповідно до ст.793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.1 ст.64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Подружжя наділені правом визначити порядок користування спільним майном. Водночас закон не визначає ні форми, ні змісту договору про використання майна, що є у спільній сумісній власності, укладення між подружжя договору про порядок володіння та користування сумісним майном є винятковою прерогативою подружжя. Закон не зобов'язує подружжя укладати такий договір. Договір може стосуватися як усього спільного сумісного майна, так і його частини.

За положеннями ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, яким приховується інший правочин, який його учасники насправді вчинили. Удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховування іншого правочину. Якщо в результаті вчинення правочину настають і інші правові наслідки, правочин не може бути визнаний удаваним.

Згідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 року (справа №468/65/17-ц) позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Суд вважає встановленим факт укладення оспорюваних договорів позички, що не заперечується відповідачами по справі. Разом з тим, суд вважає не доведеним позивачем, що оспорювані договори позички були укладені саме з метою приховання укладення між подружжям договору про порядок використання торговим центром, зважаючи, зокрема і на те, що закон не визначає ні форми, ні змісту такого договору, не передбачає обов»язку подружжя укладати такий договір, а лише закріплює право подружжя на такий договір. Так само, не доведено позивачем, що після укладення договорів позички між сторонами настали інші права і обов»язки, ніж ті, що передбачені даними договорами.

Також, на думку суду, вимоги позивача про визнання договорів позички недійсними є безпідставними, так як на момент їх укладення сторони договорів домовились щодо усіх істотних умов, їхнє волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі та було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді передачі ОСОБА_3, якому згідно правовстановлюючих документів належав торговий центр, у строкове безоплатне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частини комерційних площ торгового центру, придатного для здійснення комерційної діяльності, загальною площею 299 кв.м. та 299,10 кв.м. відповідно, призначення яких відповідало основному виду їх економічної діяльності, якою є діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування. Крім того, передана площа відповідала вимогам до платників єдиного податку за 2 групою. Оспорювані договори позички були виконані сторонами, що підтверджується актами прийому-передачі при їх укладенні, та поверненням переданого майна власнику по закінченні строку дії договорів, як це було передбачено їх умовами.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі через їх необгрунтованість.

На підставі ст.ст.64,66 СК України, ст.ст.203,215,235,793,827,828 ЦК України, керуючись ст.ст.2,3,4,5,10,12,13,76,81,263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 В»ячеслава Ілліча, ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позички відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя