Номер провадження 2/754/4593/19
Справа №754/2319/19
РІШЕННЯ

Іменем України

15 квітня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Панченко О. М.

за участю секретаря судових засідань - Табачука Д.О.

без участі сторін

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог: Об»єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зв»язківець 2», Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог: Об»єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зв»язківець 2», Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про позбавлення права користування житловим приміщенням, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 в м. Києві, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.08. 2002 року, посвідченим Прокудіною Л.Д., приватним нотаріусом КМНО та зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 2355, а також зареєстрованим у Київському міському БТІ за №1055 від 29.08.2002 року. Відповідачі, зареєстровані у спірній квартирі, однак не проживають в ній з початку 2014 року. Увесь тягар на утримання квартири АДРЕСА_1 несе позивач, жодних комунальних платежів та інших платежів щодо витрат на утримання квартири відповідачі не сплачують та з 2014 року за адресою реєстрації не проживають. Факт не проживання відповідачів в квартирі позивач підтверджує наданими суду актами щодо відсутності відповідачів за адресою реєстрації, будь-яких заяв про неможливе проживання та про збереження реєстрації за адресою спірної квартири відповідачі не подавали, наміру вселятись до квартири не мають, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

20 лютого 2019 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Представник позивача в судове засідання не з»явилася, просила проводити судове засідання без її участі та про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідачів у справі ОСОБА_6 подала до суду відзив на позовну заяву в якому просить про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачі повністю визнають позовні вимоги, просила проводити судовий розгляд справи без її та відповідачів участі.

Представники третіх осіб у справі подали до суду письмові пояснення, в яких просили проводити судовий розгляд без їх участі та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Судом встановлено, що позивач у справі є власником квартири відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.08. 2002 року, посвідченим Прокудіною Л.Д., приватним нотаріусом КМНО та зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 2355, а також зареєстрованим у Київському міському БТІ за №1055 від 29.08.2002 року.

За даними довідок про реєстрацію місця проживання особи наданих відділом з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м. Києві відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1

Згідно Акту від 13.02.2019 року та довідок виданих головою правління ОСББ «Зв»язківець 2» відповідачі не проживають за місцем реєстрації.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім'ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Крім того, згідно Постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року по Справі № 638/13030/13-ц, колегією суддів зроблено наступні висновки: «У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім'ї права користування житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користування житлом для членів сім'ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім'ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.»

Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 в м. Києві вказуючи на те, що відповідачі більше чотирьох років не проживають в квартирі та не несуть тягар утримання житла, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію ним права користування належним на праві власності майном.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 в м. Києві, оскільки судом встановлено, що відповідачі не проживають в ній понад рік, не ведуть нарівні із позивачем як власником квартири спільне господарство, позивач не чинила перешкод в користуванні квартирою, будь-яких поважних причин, які б перешкоджали відповідачам користуватись спірною квартирою, судом не встановлено, що, відповідно, порушує право власності позивача, яка має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, та суд приймає визнання відповідачами у справі вимог даного позову, за відсутності в матеріалах справи доказів порушення прав та законних інтересів інших осіб таким визнанням.

При цьому судом урахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. (ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України)

В порядку положення ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням визнання відповідачами позову до початку розгляду справи по суті, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто у розмірі 768,40грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 383, 391, 403, 406 Цивільного кодексу України, ст.ст. ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 142,258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог: Об»єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зв»язківець 2», Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,- задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1

Повернути ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1 з державного бюджету судовий збір у розмірі 768.40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 15 квітня 2019 року.

Суддя: О.М.Панченко