П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 523/5681/15-ц

провадження № 61-46789 св 18

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3,

представник позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_6

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

треті особи- ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_6 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року вскладі колегії суддів: Погорєлової С. О., Калараш А. А., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень просив визнати удаваним правочин, укладений між ним та ОСОБА_3 у формі довіреності від 24 жовтня 2014 року; встановити, що 24 жовтня 2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 мали намір фактично укласти договір застави; визнати укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір застави від 24 жовтня 2014 року недійсним із застосуванням правових наслідків його недійсності; визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, недійсним; витребувати з чужого незаконного володіння автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 та повернути його у власність ОСОБА_2

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_3 укладено удаваний правочин у вигляді видачі довіреності від 24 жовтня 2014 року на розпорядження автомобілем марки «FORD», модель «FOCUS», який є за своєю правовою природою договором застави. ОСОБА_3 здійснив неузгоджений з позивачем продаж спірного транспортного засобу своєму батьку ОСОБА_4 за свідомо заниженою вартістю, який в подальшому здійснив відчуження транспортного засобу на користь ОСОБА_5 Позивач вважає, що ОСОБА_3 вчинив правочин всупереч інтересам довірителя, не виражав при цьому волю позивача, що спричинило настання несприятливих наслідків, позбавлення права власності на автомобіль, та не отримання будь-яких грошових коштів від продажу належного на праві власності авто через продаж автомобіля за заниженою вартістю.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення заборгованості за договором займу в розмірі 155760,04 грн, яка складається із: суми позики за розпискою - 95625 гривень; 3 % річних - 5 556,73 грн; інфляційні витрати - 54 578,31 грн.

На обґрунтування свого зустрічного позову посилався на те, що він уклав з ОСОБА_2 договір займу у виді розписки, за яким останній отримав грошові кошти у розмірі 3 750,00 доларів США, але у встановлений у розписці строк грошові кошти не повернув.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором займу в загальній сумі 101181,73 гривень. В іншій частині позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача щодо складення між сторонами удаваного договору у вигляді довіреності з метою приховання договору застави та настання несприятливих наслідків не були доведені.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 В цій частині ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково: визнано правочин відчуження автомобіля марки «FORD», укладений між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 2644, та ОСОБА_4, оформлений довідкою-рахунком ААЕ № 065437 від 13 лютого 2015 року ТОВ «Віколь», недійсним; визнано недійсною довідку - характеристику ААЕ № 065437 від 13 лютого 2015 року ТОВ «Віколь», на підставі якої було проведено перереєстрацію транспортного засобу марки «FORD» модель «FOCUS», синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4; витребувано у ОСОБА_8 автомобіль марки «FORD» модель «FOCUS», синього кольору, 2008 року випуску, номер кузову НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1 та повернуто його у власність ОСОБА_2; в решті позову відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи первісний позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що прослідковується недобросовісна поведінка ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є родичами, і які всупереч інтересам ОСОБА_2 здійснили реалізацію автотранспортного засобу на свою користь. Доказів того, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти від продажу автомобілю матеріали справи не містять, крім того, наявність зустрічного позову, свідчить що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не отримали погашення боргу за рахунок проданого автомобілю, що свідчить про зловмисну домовленість представників, з метою отримання власної або обопільної вигоди, на шкоду довірителю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Оскільки судове рішення оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом, справа переглядається лише в цій частині.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при видачі довіреності воля ОСОБА_2 була направлена на надання права представляти його інтереси та за умови неповернення грошових коштів за договором займу надання права продажу або міни автомобіля. Тому, на його думку, дії повіреного при відчуженні автомобіля, відповідали волевиявленню ОСОБА_2

Доводи інших учасників справи.

Інші учасники справи не скористались наданим їм правом на подання відзиву.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 жовтня 2014 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на транспортний засіб - автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В той же день між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 3 750 доларів США. Договір позики було укладено у простій письмовій формі у вигляді розписки, строк повернення встановлено сторонами до 24 листопада 2014 року.

Цього ж дня ОСОБА_2 було видано довіреність на розпорядження з правом продажу або міни автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, строком на три роки, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського округу ОСОБА_9

Автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 перейшов в користування ОСОБА_3

У встановлений розпискою строк грошові кошти у розмірі 3 750 дол. США. ОСОБА_2 не були повернуті ОСОБА_3 .

13 лютого 2015 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на спірний автомобіль на підставі довідки-рахунку ААЕ №065437, яка видана 13 лютого 2015 року ТОВ «Віколь».

10 квітня 2015 року право власності на спірне майно було перереєстровано за ОСОБА_5

Також суди установили, що ОСОБА_2 не отримав грошові кошти від продажу автомобілю, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не отримали погашення боргу за рахунок проданого автомобілю.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи обох касаційних скарг, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У силу статті 237, частини третьої статті 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов'язком. Також до обов'язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов'язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК).

За змістом положень статей 89, 90 ЦПК України при оцінці доказів суд повинен з'ясувати відношення всіх свідків до даної справи й стосунки зі сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, характер їх заінтересованості у справі, джерела проінформованості свідка про факти, які ним повідомляються (особисто чи з повідомлень інших осіб), правильність сприйняття ними обставин, що мають значення для справи, наявність протиріч у показаннях свідків та їх причини, підтвердження чи спростування цих показань іншими доказами.

У пункті 45 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 17 червня 2011 року, зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_2 посилався, зокрема, на ту обставину, що продаж транспортного засобу було здійснено без його згоди.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відсутні.

Так, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 видав довіреність. За своєю юридичною сутністю видача довіреності є одностороннім правочином, який повинен відповідати загальним вимогам передбаченими статтею 203 ЦК України.

Видаючи довіреність позивач розумів наслідки своїх дій, оскільки, як встановили суди, неодноразово вчиняв такі правочини. Як убачається з тексту довіреності, позивач уповноважив відповідачів розпоряджатися на власний розсуд спірним майном, у тому числі продавати та міняти належне йому майно.

Відповідачі в свою чергу на власний розсуд розпорядилися спірним майном, діючи в органах МРЕВ на підставі цієї довіреності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вчиняючи правочин, предметом якого є спірний автомобіль, відповідачі діяли в межах чинного законодавства з урахуванням повноважень, наданих їм позивачем на підставі довіреності. А отже позивач не довів, що спірне майно вибуло з його розпорядження та володіння не за його волею.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не порушено норм процесуального права, правильно застосовано норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає ухвалене судом першої інстанції рішення без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_6, задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання правочину відчуження автомобіля марки «FORD», укладеного між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 2644, та ОСОБА_4, оформленого довідкою-рахунком ААЕ № 065437 від 13 лютого 2015 року ТОВ «Віколь», недійсним; визнання недійсною довідки - характеристики ААЕ № 065437 від 13 лютого 2015 року ТОВ «Віколь», на підставі якої було проведено перереєстрацію транспортного засобу марки «FORD» модель «FOCUS», синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4; витребування у ОСОБА_8 автомобіля марки «FORD» модель «FOCUS», синього кольору, 2008 року випуску, номер кузову НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1 та повернення його у власність ОСОБА_2 та залишити в цій частині в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська