АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/528/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 304090000 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів :

Храпка В.Д.,

Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Марцішевської О.М.., у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_7 про стягнення боргу, повний текст рішення виготовлений 01 лютого 2019 року -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позов до ОСОБА_5 про стягнення боргу .

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що 28 лютого 2018 року між сторонами було укладено договір позики грошей, засвідчений розпискою відповідача, згідно з яким позивач передав ОСОБА_5 в позику кошти в сумі 1 000 доларів США на строк до 30 березня 2018 року.

12 червня 2018 року позивач надіслав на адресу відповідача вимогу щодо виконання останньою своїх зобов'язань в добровільному порядку. 27 червня 2018 року вказана вимога була отримала відповідачкою, але кошти не повернула.

Оскільки відповідач кошти не повертає в добровільному порядку, тому позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

З таких підстав позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5 суму позики з урахуванням офіційно встановленого курсу НБУ до долару США, станом на 05 вересня 2018 року у розмірі 28 492 грн. 99 коп. та судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2019 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики від 28 лютого 2018 року в сумі 28 492 грн. 99 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати, як незаконне, необґрунтоване, не вмотивоване, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та постановлене з порушенням норм матеріального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги заперечення та обгрунтування відповідача проти позову. Також судом не було враховано, що між сторонами не було укладено договору позики, відповідач коштів від позивача не отримувала, а розписка не свідчить про юридичний факт.

Відзиву до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ч. 1ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги по наступних підставах.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Крім того, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Судом встановлено, що згідно розписки власноручно складеної 28 лютого 2018 року вбачається, що ОСОБА_5 взяла у борг 1 000 доларів США і зобов'язалася повернути вказану суму до 30 березня 2018 року.

Вказаний факт сторонами не заперечується.

Взяті на себе зобов'язання відповідачка згідно розписки від 28 лютого 2018 року не виконала.

12 червня 2018 року позивач направив на адресу ОСОБА_5 вимогу щодо виконання зобов'язання в добровільному порядку згідно договору позики, яку остання отримала 27 червня 2018 року, проте кошти не повернула.

Підставою для подання даного позову стала відмова ОСОБА_5 добровільно повернути кошти та наявність у зв'язку з цим боргу у сумі 1 000 доларів США, що еквівалентно встановленого курсу НБУ до долару США у розмірі 28 492 грн. 99 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанцій виходив із того, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов'язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Також суд врахував встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача заборгованості в сумі 28 492 грн.99 коп.

В апеляційній скарзі не оскаржується сума, яка була стягнута судом першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що надана розписка не свідчить про юридичний факт є помилковим.

Так, у сучасній правовій практиці боргова розписка виступає основним способом закріплення і гарантування прав позикодавця.

Форма боргової розписки - проста письмова. Це означає, що документ має довільну форму, оскільки Кодексом не встановлено вимоги до розписки, проте має бути підписаний боржником та вказано, яку грошову суму передано боржнику , дату складання документа та вказано строк повернення боргу.

Крім того, в судовому засіданні відповідачка визнала, що розписку писала власноручно.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане і не спростування відповідачем факту написання розписки дає можливість прийти до висновку про існування договірних зобов'язань між сторонами.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Інші взаємовідносини сторін виходять за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції врахував зазначені вище положення закону та факт наявності у позивача, як позикодавця, розписки, написаної відповідачем, як позичальника, підтверджує укладення між ними договору позики. Інше відповідачем не доведено, оскільки у силу частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 -384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2019 року залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: