Справа № 635/9270/15-ц
Провадження по справі № 2/635/783/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

Головуючого судді Бобко Т.В.

секретар судових засідань ОСОБА_1,

учасники справи:

позивач за основним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2,

представник позивача за основним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3

відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4,

представник відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування вартості безпідставно набутого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, який в подальшому уточнив та в остаточній редакції просив стягнути з останнього безпідставно набуті кошти у розмірі 395044 гривні (еквівалент 14200 доларів США) та судові витрати, які складаються: із судового збору у розмірі 3665 гривень та із витрат на проведення судової експертизи у розмірі 6190 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в 2011 році з метою зайняття підприємницькою діяльністю придбав автомобіль Renault Magnum, 1999 року випуску, номер шасі VF611GTA0E0013350, реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом, який зареєстрованим за ним 21 грудня 2011 року. Оскільки необхідної суми на купівлю автомобіля позивач не мав, він змушений був позичити гроші у своїх знайомих. У 2012 році, через прохання кредиторів повернути борг, позивач вирішив продати свій автомобіль, розмістивши оголошення про продаж на Інтернет - сайті. За таким оголошенням йому зателефонував відповідач ОСОБА_4, з яким, після зясування питання щодо вартості автомобіля, позивач домовився про зустріч. Під час переговорів відповідач умовив позивача виплачувати йому вартість автомобіля у розмірі 21000 доларів США з розстрочкою на шість місяців, посилаючись на те, що в нього на даний час не має зазначеної суми, однак автомобіль йому необхідний для зайняття підприємницькою діяльністю, будучи платоспроможною та порядною людиною він розрахується за автомобіль максимально швидко, на що позивач погодився. 13 липня 2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_6 була посвідчена довіреність на право керування, експлуатації, проходження техогляду, ремонту та отримання реєстраційних документів на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 Того ж числа позивач передав відповідачу автомобіль з причепом, технічні паспорти на них та ключі від автомобіля, а останній власноруч склав розписку про те, що зобовязується до 31 грудня 2012 року виплатити йому гроші в сумі еквівалентній 21000 доларів США. Після повного розрахунку позивач мав зняти автомобіль з реєстрації, а відповідач зареєструвати право власності. До кінця 2012 року ОСОБА_4 сплатив відповідачу 11200 гривень (06 вересня 2012 року 8000 гривень, 10 жовтня 2012 року 3200 гривень), протягом 2013-2014 року відповідач здійснив наступні платежі: 01 липня 2013 року 2500 гривень, 10 жовтня 2013 року 2000 гривень, 24 грудня 2013 року 500 гривень та 600 доларів США, 25 лютого 2014 року 4000 гривень, 20 травня 2014 року- 5000 гривень, 26 травня 2014 року 7000 гривень, 28 липня 2014 року 8000 гривень, 29 вересня 2014 року 10000 гривень та 28 жовтня 2014 року 10000 гривень. Отже, загальна сума, яку відповідач сплатив в рахунок автомобіля, складає 6800 доларів США (виходячи із розрахунку за курсом на день сплати грошових коштів), сума, що залишилася несплаченою 14200 доларів США, яку відповідач в 2015 році відмовився сплачувати, посилаючись на те, що автомобіль потребував ремонту і не міг експлуатуватися. 25 березня 2015 року позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовними вимогами про стягнення боргу у звязку з невиконанням боржником своїх зобовязань. Під час розгляду вказаної справи відповідач визнав, що він отримав грошові кошти у розмірі 3200 доларів США від продажу причепа, не заперечував проти дійсності розписки та графіку погашення боргових зобовязань, не визнавав позов лише тому, що автомобіль нібито був несправним і потребував ремонту. При цьому, у судовому засіданні жодних претензій до позивача він не заявляв, а продовжував сплачувати кошти за автомобіль протягом 2-х років, а свідок з боку відповідача в судовому засіданні пояснив, що автомобіль був доставлений на СТО у звязку з тим, що водій, не впоравшись з керуванням, зїхав в кювет, після чого автомобіль самостійно рухатися не зміг.

Позивач вважає, що отримавши автомобіль та документи, які надавали право володіння та користування автомобілем, не сплативши в повному обсязі вартість автомобіля, ОСОБА_4 набув автомобіль та зберігав його за рахунок позивача без достатніх правових підстав. Оскільки майно не збереглося у тому стані, в якому набувач його отримав, а саме на теперішній час автомобіль для подальшої експлуатації не придатний, відповідно до ч. 2 ст. 1213 ЦК України, відповідач має відшкодувати його вартість, яка визначена на момент розгляду судом справи про повернення майна.

18 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти у сумі 173230 гривень та кошти, витрачені ОСОБА_4 на придбання запасних частин до автомобіля Renault Magnum, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 51145 гривень. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 зазначив, що розписка, на яку посилається позивач у своєму позові, не передбачена та не відповідає жодній нормі права, яка регулює правовідносини у сфері речових прав, не містить жодних ознак правочину. Жодних доказів на підтвердження укладення між сторонами договору купівлі-продажу транспортного засобу з розстрочкою позивачем не надано. Разом з тим, останнім надана довіреність на право керування транспортним засобом, яка підтверджує той факт, що договір між сторонами не укладався. Тобто, жодних договорів та правочинів, внаслідок яких могли виникнути боргові зобовязання між сторонами, не існує. На теперішній час вищевказаний автомобіль є власністю ОСОБА_2, а його намагання отримати від ОСОБА_4 додаткові кошти на майно, право власності на яке до ОСОБА_4 не перейшло, останній вважає безпідставними. Оскільки від ОСОБА_2 відповідач отримав у користування автомобіль у неналежному стані, останньому довелося проводити ремонт автомобіля за власний рахунок, такі витрати склали 51145 гривень. Вважає, що позов ОСОБА_2 є безпідставним, а грошова сума, отримана ним від ОСОБА_4 є такою, що отримана без достатньої підстави, що врегульовано ч. 1, ч 3 п.3 ст. 1212, ст.ст. 1213, 1214 ЦК України. Вважає позов ОСОБА_2 безпідставним та необґрунтованим, оскільки викликає сумніви сума позову та її обґрунтування, позивач неодноразово змінював свої пояснення з приводу зазначеної обставини. Крім того, ОСОБА_4 у судовому засіданні пропонував ОСОБА_2 забрати свій автомобіль, але останній відмовився від цього. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову з підстав відсутності укладених у законний спосіб договорів та недоведеності порушення прав позивача, а тому вважає посилання позивача на неіснуючі правочини, по яким суд вже висловив свою думку у рішенні є такими, що унеможливлюють звернення до суду.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 березня 2016 року провадження у справі відкрито.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих коштів обєднано в одне провадження з первісним позовом.

06 жовтня 2016 року ОСОБА_2 подано заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких проти задоволення зустрічного позову заперечував та зазначав, що він погоджується з поверненням йому автомобіля, проте ОСОБА_4 має компенсувати йому різницю між вартістю автомобіля на момент його передачі останньому та вартістю на теперішній час. Сума в розмірі 6800 доларів США отримана ним та врахована при визначенні суми, що підлягає відшкодуванню. Що стосується вимог ОСОБА_4 щодо стягнення з нього вартості запчастин до автомобіля, то він вважає їх безпідставними, оскільки це є витрати, повязані з експлуатацію автомобіля ОСОБА_4

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2016 року по справі призначена судова автотоварознавча експертиза. Провадження по справі зупинено до закінчення проведення експертизи.

14 березня 2017 року до суду надійшло повідомлення про неможливість надати висновок експертизи № 121/122.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 березня 2017 року провадження по справі відновлено.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року по справі призначена судова автотоварознавча експертиза. Провадження по справі зупинено до закінчення проведення експертизи.

02 жовтня 2018 року справа разом і висновком комплексної судової автотоварознавчої та автотехнічної експертизи № 5821/5844 від 31 серпня 2018 року повернута до суду.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2018 року провадження по справі відновлено.

Позивач за основним позовом та відповідач за зустрічним позовом у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом підтримав, в задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того пояснив, що він відмовляється від отримання автомобіля, оскільки автомобіль не приданий до експлуатації, бажає отримати у рахунок відшкодування вартості переданого відповідачу автомобіля різницю між вартістю автомобіля, про яку вони домовилися з відповідачем, та сумою переданих останнім грошових коштів, які передавалися останнім частинами як у гривні, так і доларах США, і загальна сума яких склала еквівалент 6800 доларам США. Позивач також зазначив, що відповідач самостійно продав причеп, який був переданий разом з автомобілем, при цьому угоду щодо відчуження причепу укладав особисто позивач, оскільки правовстановлюючі документи на причеп були видані на його імя, але гроші від продажу у сумі 3200 доларів США отримав відповідач.

Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом не визнав, зустрічний позов просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позову. Крім того пояснив, що не заперечує повернути позивачу автомобіль та документи на нього, але останній відмовляється. Відразу після купівлі автомобіля він виявив значні технічні несправності, з приводу чого звернувся до позивача, але останній пропонував йому відремонтувати автомобіль, після чого витрачена на ремонт сума буде відрахована під час укладення договору. Відповідач передав позивачу в рахунок автомобіля майже 11000 доларів США і витратив значні кошти на ремонт автомобіля. Причеп був проданий позивачем, після чого останній передав відповідачу на його прохання отримані від продажу гроші у сумі 3200 доларів США для покупки нового причепу.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК 279699, виданого ВРЕВ № 1 ГУМВСУ Харків 21 грудня 2011 року, ОСОБА_2 є власником автомобіля RENAULT моделі MAGNUM, 1999 року випуску, р/н НОМЕР_2.

На підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14 грудня 2011 року, виданою ОСОБА_8, ОСОБА_2 було уповноважено розпоряджатися, експлуатувати та стежити за технічним станом причепу марки SAMRO модель SR334, 1996 року випуску, р/н НОМЕР_3. Вказана обставина встановлена рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2015 року, яке набрало законної сили 12 вересня 2015 року.

13 липня 2011 року ОСОБА_2 видано ОСОБА_4 та ОСОБА_7 нотаріально посвідчену довіреність на право бути його представниками в органах ДАІ, або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форми власності, з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією автомобіля RENAULT моделі MAGNUM, 1999 року випуску, р/н НОМЕР_2. Довіреність видана з правом експлуатації, проходження техогляду, ремонту, отримання реєстраційних документів.

Того ж дня ОСОБА_4 видано розписку, в якій він зобовязався виплатити ОСОБА_2 в строк до 31 грудня 2012 року грошову суму в еквіваленті 21000 доларів США за автомобіль Рено р/н НОМЕР_1 і причеп САМРО р/н НОМЕР_3.

Після чого автомобіль RENAULT моделі MAGNUM, 1999 року випуску, р/н НОМЕР_2, та причеп марки САМРО р/н НОМЕР_3 були передані ОСОБА_4, що визнається сторонами.

В подальшому 22 жовтня 2013 року ОСОБА_2 в порядку передоручення видано нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від імені ОСОБА_8 розпоряджатися, експлуатувати та стежити за технічним станом причепу марки САМРО р/н НОМЕР_3. Вказана обставина встановлена рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2015 року, яке набрало законної сили 12 вересня 2015 року.

Окрім цього судом встановлено та визнається сторонами, що за причеп марки САМРО р/н НОМЕР_3 ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 3200 доларів США.

ОСОБА_4 за розпискою від 13 липня 2011 року передав ОСОБА_11 173230 гривень.

Автомобіль RENAULT моделі MAGNUM, 1999 року випуску, р/н НОМЕР_2 на час розгляду справи в суді перебуває у володінні ОСОБА_4

Відповідно до висновку комплексної судової автотоварознавчої та автотехнічної експертизи № 5821/5844 від 31 серпня 2018 року середня ринкова вартість автомобіля НОМЕР_4, станом на 13 липня 2012 року складала 130 046,11 гривень. Ринкова вартість автомобіля НОМЕР_4, станом на станом на момент проведення технічного огляду (02 серпня 2017 року) складає 234 531,67 гривень. Дата виготовлення автомобіля НОМЕР_4 29 грудня 1998 року. Під час експертного огляду робоча гальмівна система автомобіля, ходова частина автомобіля знаходилася у технічно несправному та не працездатному стані. Автомобіль RENAULT моделі MAGNUM, р/н НОМЕР_2 не придатний до подальшої експлуатації. Встановити чи проводилися ремонтно-відновлювальні роботи автомобіля НОМЕР_4 на момент експертного огляду за період часу з 13 липня 2012 року до дня проведення експертизи з технічної точки зору неможливо.

Звернувшись до суду з відповідними позовами, сторони посилались на існування кондикційних зобовязань, а відтак на необхідність застосування до спірних правовідносин приписів ст.ст. 1212, 1213 ЦК України (глава 83 ЦК України).

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, виходячи із аналізу приписів ст. 1212 ЦК України, слід дійти висновку, що кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Вiдсутнiсть правової підстави набуття майна це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не основується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто це означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом та іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція ст. 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

За таких умов, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Як зазначалось вище, до теперішнього часу власником автомобіля НОМЕР_4, є ОСОБА_2, автомобіль ним був переданий ОСОБА_4 з правом експлуатації в передбачений цивільним законодавством спосіб на підставі довіреності від 13 липня 2012 року, якою ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_4 бути його представником з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією вказаного автомобіля.

Отже, між сторонами склалися представницькі правовідносини, а тому немає підстав вважати, що ОСОБА_4 набув автомобіль або зберігав його у себе за рахунок ОСОБА_2 без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

Видача довіреності та наявність розписки від 13 липня 2012 року без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Як встановлено судом, договір купівлі-продажу автомобіля між сторонами укладено не було, а тому сторони не були повязані договірними правовідносинами щодо нього.

Отже, з огляду на представницькі правовідносини, що склалися між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, у останнього не виникло обовязку щодо сплати грошових коштів на користь ОСОБА_2 за вказаний автомобіль. Сплата грошових коштів за автомобіль при наявності представницьких правовідносин взагалі суперечить меті таких правовідносин i їх юридичному змісту.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення коштів у звязку з невиконанням зобовязань. Рішення набрало законної сили.

Таким чином, аналізуючи спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що за відсутності договірних правовідносин між сторонами підстав для передачі ОСОБА_2 ОСОБА_4 грошових коштів в сумі еквівалентній 6800 доларам США, що свідчить про те, що ОСОБА_2 набув ці грошові кошти за рахунок ОСОБА_4 без достатньої правової підстави.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи із зазначених вище положень, суд стягує на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2 грошові кошти, набуті останнім без достатньої правової підстави, в межах заявлених позовних вимог у сумі 173230 гривень.

Водночас, суд відмовляє ОСОБА_4 в стягненні коштів, витрачених на придбання запасних частин до автомобіля Renault Magnum, оскільки останнім не доведено, що вказані грошові кошти були витрачені на ремонтно-відновлювальні роботи вказаного автомобіля.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь з ОСОБА_4 грошових коштів у виді різниці між вартістю автомобіля, про яку вони домовилися з відповідачем за первісним позовом, та сумою переданих останнім грошових коштів, то підстав для їх задоволення немає, з наступних підстав.

Так, обрана позивачем за первісним позовом підстава позову (кондикціне зобовязання) вимагає від нього доведення передбаченої ст. 1212 ЦК України умови збереження боржником майна без достатньої правової підстави.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_4 мав право експлуатації зазначеного автомобіля на підставі довіреності. В судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив, що не заперечує повернути автомобіль ОСОБА_2, проте останній відмовляється його отримати.

Отже суд вважає, що ОСОБА_2 не довів, що ОСОБА_4 набув або зберігав автомобіль за відсутності існування правових підстав, у спосіб, що суперечить цивільному законодавству.

Посилання позивача за первісним позовом про можливість застосування до правовідносин у даному спорі приписів ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, суд вважає безпідставними.

Натомість, з огляду на твердження ОСОБА_2, що ОСОБА_4 було пошкоджено належний йому автомобіль, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1166 ЦК України.

Так, згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Такі недоговірні зобовязання, що виникають у звязку із завданням особі майнової чи немайнової шкоди внаслідок неправомірних діянь іншої особи, є деліктними.

Змістом деліктного зобовязання є право власника майна вимагати сплати компенсаційного відшкодування від субєкта, який завдав шкоди майну, та відповідно обовязок заподіювача шкоди провести таке відшкодування на користь власника в повному обсязі.

Отже, суть порушення права власності в деліктних правовідносинах загалом полягає в пошкодженні та знищенні майна. У деліктному зобовязані таке порушення безпосередньо не спрямоване на позбавлення власника правомочностей щодо його майна і порушник права власності на майно не оспорює. Тому такий спосіб захисту порушеного права, як відшкодування завданої шкоди, в деліктних правовідносинах має передусім компенсаційний характер. Цей спосіб покликаний забезпечити відновлення становища потерпілого, яке існувало до порушення його права, шляхом покладення на особу, відповідальну за шкоду, обовязку усунути наслідки деліктного порушення за власний кошт забезпечити потерпілого річчю того ж роду і якості, полагодити річ, що була пошкоджена, або виплатити потерпілому повну грошову компенсацію за пошкоджене чи знищене майно. Право вибору способу відшкодування належить власнику. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню власнику, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_2 за умови доведеності пошкодження майна ОСОБА_4 є саме відшкодування завданої шкоди, проте таких вимог позивачем за первісним позовом заявлено не було.

Що стосується грошових коштів в сумі 3200 доларів США, які були передані ОСОБА_2 ОСОБА_4 за причеп, то зазначені грошові кошти були набути останнім без достатньої правової підстави, проте вимог щодо їх повернення відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України ОСОБА_2 заявлено не було, а тому вони не є предметом розгляду у даній справі.

Згідно квитанції № 0.0.473485725.1 від 10 грудня 2015 року за пред'явлення позову до суду позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 6335,00 гривень.

За квитанцією № ПН3860 від 18 квітня 2016 року позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2243,75 грн., а також витрати, повязані з проведенням експертизи сумі 6190 грн.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1732,30 гривень. Судові витрати ОСОБА_2 у звязку з відмовою в позові суд відносить за рахунок останнього.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 89, 200, 206, 264-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування вартості безпідставно набутого майна відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 173230 (сто сімдесят три тисячі двісті тридцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1732 гривень 30 копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 51145 гривень - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач за основним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_5, зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_1.

Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_6, зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_2.

Повне рішення складено 11 квітня 2019 року.

Суддя Т.В. Бобко