Єдиний унікальний номер 225/6254/18 Номер провадження 22-ц/804/1056/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 225/6254/18

Провадження № 22-ц/804/1056/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Біляєвої О. М.,

суддів Будулуци М. С., Папоян В. В.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К. О.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, законним представником якої є ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей військово-цивільної адміністрації м. Торецька Донецької області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради на заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області в складі судді Мигалевича В. В. від 05 лютого 2019 року, ухвалене у м. Торецьку Донецької області,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року Комунальне підприємство «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради (далі - КП «Торецьккомсервіс») пред'явило позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що відповідачі зареєстровані у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1; не є приватизованою.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2015 року не проживають у спірному жилому приміщенні; не несуть обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, зокрема щодо оплати комунальних послуг.

Посилаючись на зазначені обставини та статті 71, 72 ЖК Української РСР, Комунальне підприємство «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради просило визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 05 лютого 2019 року позов задоволений частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, а тому втратила право користування жилим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд зазначив, що місце проживання неповнолітньої визначили батьки, а тому її відсутність у спірній квартирі обумовлена поважними причинами. Крім того, позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня набула право власності або право постійного користування іншим жилим приміщенням.

У березні 2019 року КП «Торецьккомсервіс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати заочне рішення суду першої інстанції в повному обсязі з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції без урахування письмових доказів (акту обстеження жилого приміщення, довідки про заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг, відомостей про відсутність охоронного свідоцтва (броні) тощо) дійшов помилкового висновку про поважність причин відсутності ОСОБА_3 у спірному жилому приміщенні понад шість місяців. Суд також не зважив, що на час ухвалення рішення ОСОБА_3 досягла чотирнадцяти років, а тому сама визначає місце проживання.

Відзив на апеляційну скаргу на час перегляду справи судом апеляційної інстанції не надходив.

Учасники справи не з'явились у судове засідання, про дату, час і місце якого повідомлені (ас. 90, 91), а тому їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 є наймачем двокімнатної квартири АДРЕСА_1 балансоутримувачем якого є Комунальне підприємство «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради. У квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, її дочка ОСОБА_3, яка народилася у 2004 році.

Згідно з актами, складеними позивачем, та довідкою Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Грін хауз», з 2015 року ОСОБА_2 і неповнолітня ОСОБА_3 не проживають у спірному жилому приміщенні. За період з січня 2017 року по грудень 2018 року квартирна плата не вносилась, розмір заборгованості складає 2673 грн 12 коп.

Суд також установив, що охоронне свідоцтво (броня) на квартиру АДРЕСА_1 не видавалось.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, а тому вона втратила право користування жилим приміщенням. Однак відсутність ОСОБА_3, яка не досягла повноліття, її у спірному жилому приміщенні обумовлена поважними причинами, оскільки її місце проживання визначили батьки. При цьому факт набуття неповнолітньою права власності або права постійного користування іншим жилим приміщенням судом не встановлений і позивачем не доведений.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами першою, другою статті 71 ЖК Української РСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК Української РСР).

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні понад шість місяців та відсутність поважних причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад установлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Європейський суд з прав людини у рішеннях у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50; у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «Необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Установлено, що предметом позову є визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з підстав, передбачених ст. 71 ЖК.

З огляду на матеріали справи квартира АДРЕСА_1, не є приватизованою.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Наявність заборгованості у ОСОБА_3 за комунальні послуги, відсутність охоронного свідоцтва (броні) не є підставою згідно зі статтями 71, 72 ЖК Української РСР для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідачів до спірного житла.

Акти обстеження житла, надані позивачем на підтвердження тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, підтверджують лише факт відсутності ОСОБА_2 і неповнолітньої ОСОБА_3 у спірному жилому приміщенні з 2015 року. Причини відсутності відповідачів не зазначені.

Отже, позивач на порушення статей 12, 81 ЦПК України не довів факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Окрім того, суд апеляційної інстанції враховує, що м. Торецьк Донецької області входить до Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 7 листопада 2014 року № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018 року № 79-р).

Правильно установивши обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Однак дійшов помилкового висновку про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, оскільки при вирішенні цих вимог не врахував недоведеність позивачем факту відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у житловому приміщенні, яке знаходиться у місті Торецьку, що входить до Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, без поважних причин.

Ураховуючи, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, суд апеляційної інстанції, який згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, частково задовольняє апеляційну скаргу Комунального підприємства «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради.

Доводи апеляційної скарги, що суд не врахував акт про відсутність відповідача за постійним місцем проживання, наявність заборгованості за комунальні послуги, відсутність охоронного свідоцтва (броні), досягнення ОСОБА_3 на час ухвалення рішення чотирнадцяти років, з урахуванням зазначених вище фактичних обставин справи та норм права, не спростовують висновки суду в частині відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_3 й не можуть бути підставою скасування законного судового рішення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд попередньої інстанції під час ухвалення рішення порушив норми процесуального права і неправильно застосував норми матеріального права, суд апеляційної інстанції скасовує рішення в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог. Рішення в частині відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_3 залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню, оскільки за змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

З урахуванням того, що ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 березня 2019 року було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги 2643 грн 00 коп. до ухвалення судового рішення у справі, суд апеляційної інстанції покладає судові витрати на позивача.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 05 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог і розподілу судових витрат скасувати.

У задоволенні позову Комунального підприємства «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_3 залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради (вул. Героїв праці, буд. 3, м. Торецьк Донецької області, 85200, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 31217526) і зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги 2643 грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач О. М. Біляєва

Судді М. С. Будулуца

В. В. Папоян