Апеляційне провадження №22-ц/824/3256/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 2/3 частини спільної квартири в розмірі 560 000,00 грн., визнати за відповідачем право власності на 2/3 частини квартири, а її право власності у спільній квартирі припинити.

Свій позов мотивувала тим, що вона є власником 2/3 частини спірної квартири, а відповідач (її рідний брат), який постійно там проживає, є власником решти 1/3 частини квартири. Через постійні суперечки та сварки з відповідачем вона не має можливості проживати в квартирі та користуватися нею, хоча в неї є така потреба, оскільки іншого житла вона не має. Квартира знаходиться в повному користуванні відповідача. Між сторонами існують неприязні відносини, що унеможливлює спільне використання ними спірної квартири, оскільки відповідач не дає їй можливості користуватися належною їй часткою квартири, постійно вчиняє сварки, застосовує по відношенню до неї фізичну силу. Також відповідач здійснив перепланування квартири, самовільно звівши капітальні перегородки всередині неї, у зв'язку з чим вона зверталася до суду з позовом, який було задоволено, однак рішення суду відповідачем на даний час так і не було виконано. Останні 10 років позивач змушена проживати у друзів, знайомих, орендувати кімнати. Все це в сукупності свідчить про неможливість спільного користування сторонами по справі належною їм квартирою.

Висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №169 від 12.01.2015 року була встановлена відсутність технічної можливості виділу в натурі 2/3 часток та 1/3 частки 2-х кімнатної квартири. Також експертом була визначена ринкова вартість такої квартири.

З підстав неподільності речі та неможливості її спільного користування вважає, що має право на отримання компенсації вартості її частки на підставі ч.2 ст. 364 ЦК України. В добровільному порядку домовитись з відповідачем про продаж спірної квартири позивачу не вдалося, як і не була відповідачем прийнята її пропозиція викупу належної останньому частки в квартирі, відтак пощивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та винести нове рішення про задоволення позову. Свою скаргу обґрунтувала тим, що судом не було застосовано положень ч. 2 ст. 364 ЦК України, якою визначено право співвласника на одержання від інших співвласників матеріальної компенсації вартості його частки у спільному майні, і в даному випадку наявність згоди відповідача (другого співвласника) не потрібна. Висновок суду про безпідставність позовних вимог через недоведення спроможності відповідача сплатити грошову компенсацію за частку в спільній частковій власності безпідставний і не ґрунтується на вимогах закону. Оскаржуваним рішенням суд захистив непорушені майнові права відповідача, а права позивача, за захистом якої вона звернулась до суду, залишились поза його увагою.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

В ході розгляду справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.08.2003 року позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1. Власником іншої 1/3 частини цієї ж квартири є відповідач. Квартира складається з 2-х житлових кімнат загальною площею 45.10 кв.м, в тому числі жилою площею 29.50 кв.м., і належить сторонам на праві спільної часткової власності у відповідності до ст. 356 ЦК України. Встановлено, що між сторонами склалися неприязні відносини, що підтверджується численними зверненнями до правоохоронних органів. Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 13.01.2016 року зобов'язано відповідача усунути перешкоди позивачу в користуванні спільною квартирою шляхом демонтажу самовільно встановленої перегородки в прохідній кімнаті та привести квартиру в попередній стан за технічним паспортом на вказану квартиру.

У відповідності до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма матеріального права регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права власності одного із співвласників з отриманням від інших співвласників матеріального відшкодування вартості частки, що переходить до них.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції сторонам неодноразово надавався строк для вирішення даного спору мирним шляхом. Квартира була запропонована на продаж, проте відповідач ухилився від продажу квартири. Надані суду докази свідчать про те, що спірна квартира повністю знаходиться у користуванні відповідача. Дану квартиру відповідач використовує за своїм власним бажанням та потребами, а позивач як співвласник більшої частки квартири позбавлена можливості використовувати свою частку для власних потреб.

В ході розгляду справи позивачем також належним чином (за допомогою відповідної судової експертизи) було доведено неможливість фактичного виділення в натурі спільного майна (квартири) сторонами відповідно до їх часток.

Фактично в якості підстави для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив те, що майновий стан відповідача свідчить про його неспроможність виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на квартиру, відтак у разі задоволення позову права відповідача будуть порушені.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Приймаючи за основу свого рішення пояснення представника відповідача, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що останнім з приводу свого майнового стану не було представлено жодного доказу. Фактично суд прийняв до уваги жодним чином не доведені посилання та ухвалив рішення на припущеннях, що є недопустимим. При цьому суд зазначив що ухвалює рішення з метою недопущення порушення прав відповідача, жодним чином не надавши оцінку, чи порушені в даному випадку права позивача. В той же час з обставин справи вбачається, що будучи власником більшої частини квартири, позивач саме у зв'язку з діями відповідача позбавлена як можливості використання квартири, так і можливості іншим чином вирішення даного конфлікту, оскільки відповідач не погоджується ні на спільний продаж квартири третім особам, ні на продаж належної йому частки в квартирі позивачу. Враховуючи неможливість виділення належної позивачу частки в натурі, звернення до суду з даними позовними вимогами є єдиним належним та передбаченим законом способом захисту їй прав. В той же час суд першої інстанції вирішив справу за рахунок порушення прав позивача, зокрема тих, що прямо передбачені ст. 364 ЦК України.

У відповідності до положень ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Судом встановлено, що спірна квартира повністю знаходиться у користуванні відповідача, яку він використовує для власних потреб. Неможливість проживання разом сторін у справі підтверджується матеріалами справи. Відсутність технічної можливості реального поділу об'єкта нерухомого майна також була підтверджена в ході розгляду справи.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що правовідносини у цій справі регулюються саме положеннями ч.2 ст.364 ЦК України, що також прямо кореспондується з правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-2925цс15 від 13 січня 2016 року, відповідно до якого випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст.364 ЦК України. Положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. Такі ж правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року (справа №1601/6226/12).

За змістом ст. 364 ЦК України виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Тому положення зазначеної норми щодо надання згоди на грошову або іншу майнову компенсацію стосуються захисту прав саме того співвласника, який виявив таке бажання і реалізував його шляхом звернення до суду з позовом. В цьому випадку згода інших співвласників, які не заявили таких вимог, законом не вимагається.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, в свою чергу, згода відповідача на це не є обов'язковою. При цьому залишення неподільної речі у власності відповідача не порушить його прав, оскільки саме відповідач проживає у спірній квартирі і користується нею на власний розсуд, а рішення суду забезпечить можливість йому в подальшому користуватися нею. Одночасно інший власник спільної часткової власності, за своєю вимогою позбавляється як можливості користуватися такою квартирою так і права власності на неї, однак відповідно до закону має право на отримання грошової компенсації за це.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 12.01.2015 р. №169 дійсна (ринкова) вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_1 площею 45,1 кв.м. становить 605400,00 грн.; дійсна (ринкова) вартість 2/3 частини двокімнатної квартири на дату проведення огляду становить 403600,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими. Позивач заявила вимогу про стягнення в порядку компенсації вартості належної їй частини квартири 560 000,00 грн. В той же час відповідно до висновку експерта, вартість належної позивачу частки складає 403600,00 грн. таким чином саме така сума підлягає до стягнення з відповідача.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про часткове задоволення позову.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКППНОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2) грошову компенсацію за 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 403 600,00 (чотириста три тисячі шістсот) грн.

Припинити право власності ОСОБА_1 на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 583 (шість тисяч п'ятсот вісімдесят три) грн. 60 коп. судового збору пропорційно до розміру задоволених та відхилених позовних вимог.

Решту позовних вимог - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько