Єдиний унікальний номер 236/2773/18 Номер провадження 22-ц/804/1003/19
Єдиний унікальний номер 236/2773/18 Головуючий у 1 інстанції Ткачов О.М.
Номер провадження 22-ц/804/1003/19 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Кішкіної І.В., Тимченко О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №236/2773/18 за позовом ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року, ухвалене в місті Лиман Донецької області,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказував, що він з 08 травня 2001 року по 17 липня 2017 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця». З 02 січня 2003 року позивач працював на посаді головного механіка виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 17 липня 2017 року згідно наказу №1642-ос від 17 липня 2017 року позивач звільнений у зв'язку із скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 28 квітня 2017 року №645-Н3-1, виданого структурним підрозділом «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

При звільненні роботодавець не здійснив йому належних виплат.

Просив суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на його користь заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 4415,53 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 8441,18 гривень, заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 16816,38 гривень, вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 7920 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 78929,08 гривень, а всього 116522,17 гривень.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 4415,53 гривень, компенсацію за невикористану відпустку сумі 8441,18 гривень, заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 16816,38 гривень, вихідну допомоги при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 7920,00 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 78929,08 гривень, а всього 116522,17 гривень. Зобов'язано ПАТ «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у дохід держави у розмірі 704,80 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у дохід держави у розмірі 704,80 гривень. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року скасувати, а позовні вимоги залишити без розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку та ухвалив рішення про задоволення позовних вимог не врахувавши фактичні дані, які мають значення для вирішення справи.

Так, у листі Міністерства соціальної політики від 13 травня 2010 року №140/13/116-10 «Про роз'яснення деяких питань законодавства» вказано, що ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 15 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» має бути обов'язковим та є підтвердженням первинного обліку показників щодо використання робочого часу, явок та неявок працівників. У табелі обліку використання робочого часу робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та інше, а також інші відхилення від нормальних умов роботи. Отже, табель обліку робочого часу - це не тільки форма первинної облікової документації, та й документ, необхідний для практичної роботи, це поіменний список усіх працівників відділу, служби чи іншого структурного підрозділу або установи в цілому з відмітками про використання робочого часу протягом облікового періоду.

Вказує, що з 20 березня 2017 року у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольній українській владі територією встановлений простой для всіх працівників підрозділів дирекції. 17 липня 2017 року відповідач вимушений був здійснити розірвання трудового договору з позивачем, у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Місце роботи позивача знаходилось на території проведення антитерористичної операції і відповідно до цього, відповідач не може виконати вимоги статті 116 КЗпП України в частині нарахування заробітної плати, надання відомостей про розмір нарахованої заробітної плати, сплатити всю суму, що належить позивачу від підприємства, установи, організації, день звільнення та провести остаточний розрахунок з ним, оскільки це не виявилось можливим та вказує на наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення. Заробітна плата за першу половину березня 2017 року у сумі 2316,90 гривень позивача обліковується у книзі аналітичного обліку депонованої оплати праці.

Також зазначає, що виробничий підрозділ «Родаківська дистанція колії», який входив до переліку виробничих підрозділів структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснював господарську діяльність на території окремих районів Луганської області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного і автомобільного сполучення. На території окремих районів Донецької та Луганської областей відсутній доступ до підприємств галузі, які насильницько захоплені, що сприяє загрозі життя уповноважених осіб при знаходженні на території виробничих підрозділів, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності.

Згідно витягу кримінального провадження №0001019 Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 жовтня 2017 року вбачається, що 05 жовтня 2017 року до чергової частини Лиманського ВП Слов'янського ВП ГУ НП в Донецькій області надійшла заява з структурного підрозділу «Юридична служба» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» про те, що 12 квітня 2017 року представниками незаконних збройних формувань так званої «ЛНР» заволоділи печаткою відділу кадрів структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», яка розташована за адресою: м. Луганськ, вул. Кірова, 44 (пункт 10, сторінка 10 науково-правового висновку «щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин» від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2. Торгово-промислової палати України).

В матеріалах справи містяться розрахунки заробітної плати, довідки щодо нарахування заробітної плати, що як докази по справі та які не мають дати складання цих документів та номеру реєстрації у відповідному журналі. У відповідача є сумніви щодо підписання їх уповноваженою на це особою та надає до суду копію виданої довіреності начальнику структурного підрозділу «Родаківська дистанція колії» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_3 та заступнику начальника структурного підрозділу «Родаківська дистанція колії» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_4 від 28 жовтня 2016 року, зареєстрованою в реєстрі за номером 4907, а також копію витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей відомостей про припинення дії довіреності №4909 від 27 квітня 2017 року.

Відсутність документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, затверджених наказом від 05 грудня 2008 року №489 Державного комітету статистики Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці, а саме: наказів (розпорядження) про прийняття на роботу; наказів (розпорядження) про надання відпустки; наказів (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту); табелів обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжна відомість працівника не дає підстав для підтвердження інформації щодо фактичного виконання робіт, що безпосередньо впливає на можливість проведення нарахувань.

Крім того, зазначили, що сума компенсації збільшена на 2350,92 гривень, вихідна допомога завищена на 2000,14 гривень, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку збільшена на 15778,84 гривень.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування доводів зазначив, що твердження відповідача про те, що він не мав об'єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків та виконати свої зобов'язання за трудовим договором, то відповідно до чинного законодавства, відсутність первинної документації не є підставою для не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, вживати усіх необхідних заходів задля збереження первинної документації тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Таким чином, суд зробив вірний висновок щодо необхідності відхилення таких тверджень відповідача, які він наводив на користь необхідності відмови у задоволенні позову. Щодо твердження відповідача стосовно незаконності стягнення з нього заборгованості по заробітній платі за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, то суд першої інстанції в цій частині заявлених позовних вимог прийняв повністю законне та обґрунтоване рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Окрім цього, відповідач посилається на те, що суд незаконно стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку. Проте, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення і в цій частині позовних вимог відповідно до усталеної практики Верховного Суду.

Крім того зазначив, що у даній справі відповідачем надано науково-правовий висновок ТТП України, який хоч і складено на бланку ТТП України, підписано фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України та на ньому стоїть печатка ТПП України, але в матеріалах справи відсутні докази того, що інформація про цей документ внесена до Реєстру сертифікатів, як це передбачено п.6.12 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року №44(5) і тому відсутність цієї обов'язкової ознаки для сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) свідчить про недоведеність відповідачем відсутності вини за невиконання своїх зобов'язань за КЗпП України і свідчить про те, що цей доказ є неналежним.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України визначено, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював у відповідача з 08 травня 2001 року по 17 липня 2017 року коли був звільнений у зв'язку із скороченням штату працівників згідно ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.09-11).

На підтвердження не виплаченої заробітної плати позивачем надані розрахункові листи (табуляграми) за період з березня по липень 2017 року. У відповідача перед позивачем після звільнення склалась заборгованість, а саме: по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 4415,53 грн.; компенсацію за невикористану відпустку сумі 8441,18 грн.; заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 16816,38 грн.; вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 7920,00 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 78929,08 грн., а всього в загальній сумі 116522,17 гривень (а.с.23, 102-105)

Також судом встановлено, що відповідно до науково-правового висновку Торгово-промислової палати України щодо унеможливлювання виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (а.с.47-63), встановлені цим висновком обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов'язаної сторони, якщо за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», Регіональна філія «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», за невиконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47,49-2 ч.ч.1,3; 83, 115-116, 184 ч.3, 186 -1, 198, КЗпП України, з урахуванням норми ст.4 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що суми, заявлені позивачем до стягнення, відповідачем не оспорюються, вказані суми відповідають наданим документам та здійсненим розрахункам, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростували твердження та письмові докази позивача, недостовірності відображеної в них інформації. Відповідачем не надано доказів щодо прийняття відповідних заходів, щодо організації роботи відповідної комісії по врегулюванню спірних питань по виплаті заробітної плати звільненим працівникам, в тому числі і прийнятті рішень по виплаті не оспорюваних сум.

Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), не може бути доказом звільнення власника чи уповноваженого ним органу від відповідальності перед найманим працівником, оскільки цей висновок у суду викликає сумнів в його відповідності дійсності і в тому, що він зроблений об'єктивно та не упереджено щодо осіб яких він стосується та для яких має юридичне значення. Крім того, у висновку не зазначено, що відповідач звільняється від обов'язків передбачених ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Відповідно до абзацу 6 пункту 2 Порядку час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Враховуючи, що позивач з 20 березня 2017 року у зв'язку із простоєм не працював та за ним заробіток відповідно до ст. 113 КЗпП України зберігався частково - у розмірі 2/3 тарифної ставки, період простою з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року виключається з розрахункового періоду.

Розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки слід рахувати період з 01 липня 2016 року по 20 березня 2017 року.

В апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що невикористана відпустка позивача складає 31 день, але на підтвердження зазначеного не надано доказів та розрахунків.

В той же час, позивач на підтвердження кількості днів - 34 - невикористаної відпустки надав розрахунки (а.с.17,18,105), які відповідачем не спростовано.

Враховуючи, що заробітна плата позивача за період з 01 липня 2016 року по березень 2017 року складає 66784,66 гривень, про що правильно зазначено у розрахунку оплати компенсації (а.с.18), а кількість календарних днів за цей період, за які нарахована заробітна плата, складає 269 днів, середньоденна заробітна плата позивача для виплати компенсації за невикористану відпустку складає 248,27 гривень (66784,66 / 269) і відповідно компенсація за 34 дні невикористаної відпустки складає 8441,18 гривень (248,27 х 34 дні).

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження, судом першої інстанції на користь позивача правильно стягнута компенсація за невикористану відпустку у розмірі 8441,18 гривень згідно заявлених позивачем позовних вимог.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з визначеним до стягнення розміром вихідної допомоги при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 1 статті 40 КЗпП України у розмірі не менше середнього місячного заробітку, оскільки суд належним чином не перевірив наданий позивачем розрахунок.

Так, судом першої інстанції на користь позивача стягнуто вихідну допомогу у зв'язку із звільненням на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України у розмірі 7920 гривень.

Згідно наказу (розпорядження) № 1642-ОС від 17 липня 2017 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 має право на виплату вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с.14).

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, для обчислення вихідної допомоги у зв'язку із звільненням середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, тобто виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В період з березня по липень 2017 року позивачем фактично відпрацьовано лише 95 годин у березні 2017 року, за які йому нарахована заробітна плата у сумі 4299,43 гривень. Тобто, середньогодинний заробіток позивача складає 45,26 гривень (4299,43 : 95).

Норма робочого часу за березень 2017 року складає 175 годин, за квітень 2017 року - 152 години, тобто середньомісячна норма робочого часу за два календарні місяці складає 163,5 годин (175 год. + 152 год. = 327 год. : 2) і, відповідно, середня місячна заробітна плата складає 7400,01 гривень (45,26 х 163,5 год.).

З урахуванням викладеного, судом першої інстанції помилково визначений розмір вихідної допомоги на рівні 7920 гривень згідно заявлених позовних вимог, оскільки стягненню підлягає сума відповідно вищезазначеного розрахунку у сумі 7400,01 гривень.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, заробітну плату за час вимушеного простою, вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників суд обґрунтовано виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів розрахунок з позивачем в день звільненні.

При цьому суд обґрунтовано відхилив посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на роботодавця, а не на працівника.

Суд також правильно зазначив, що відповідачем не оспорювалась наявність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1, доказів, які б спростували твердження та письмові докази позивача (табеля обліку використання робочого часу, розрахунки заробітної плати), недостовірності відображеної в них інформації, відповідачем не надано, тому апеляційний суд погоджується, що надані позивачем докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження обставин справи.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись з висновком суду про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за наступних підстав.

Згідно із частиною 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша ст. 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Луганськ. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Луганськ, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47,83,115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Луганськ, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором.

Крім того, за змістом п.3.3 Регламенту (нова редакція) засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 № 44(5) сертифікат у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Отже суд дійшов висновку про те, що відсутня вина відповідача в невиплаті заборгованості по заробітній платі.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 -ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з відмовою позивачу у позові в цій частині.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції змінює рішення в частині визначення розміру вихідної допомоги при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників та стягнення судових витрат з відповідача; скасовує рішення в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні вимог.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач в серпні 2018 року звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідну допомогу при звільненні, середній заробіток за час затримки розрахунку, визначивши ціну позову за даними вимогами у розмірі 116522,17 гривень.

За вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674- VI.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача у дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 704,80 гривень (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), а рішення суду в частині судового збору підлягає зміні.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1747,83 гривень.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір в сумі 556,10 гривень (37073,10 * 1747,83 / 116522,17).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року в частині визначення розміру вихідної допомоги при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників та стягнення судових витрат з відповідача, змінити, а в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників розмірі 7400,01 гривень.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір в розмірі 556,10 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст постанови складений 19 квітня 2019 року

Головуючий