Справа № 128/1446/17 Головуючий в суді І інстанції Астахова О.О.
Провадження № 22ц-824/8618/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

05 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Іванової І.В. та Матвієнко Ю.О.,-

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року представник АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 відповідно до підписаної анкети-заяви від 01 вересня 2011 року отримала кредит у розмірі 8 500, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказує, що внаслідок неналежного виконання відповідачкою умов договору, станом на 30 квітня 2017 року вона має заборгованість у розмірі 100 526, 94 грн., що складається з: 8 473,25 грн. - заборгованості за кредитом; 88 320,94 грн. - заборгованості по процентам; 3 732,75 грн. - заборгованості за пенею та комісією.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 8 473,25 грн. - заборгованості за кредитом, 11 040, 52 грн. - відсотків за користування кредитом, 3 732, 75 грн. - пені та 1 600, 00 грн. судових витрат, а всього - 24 846, 52 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається відсутність належних і допустимих доказів того, що він користувався кредитними коштами, що наявна будь-яка заборгованість та чим вона підтверджується, що судом не враховано, що вона не ознайомлювалася і не підписувала умови і правила надання банківських послуг, за якими нараховані відсотки, штраф і пеню. Крім того вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, тому вважає висновок суду про задоволення позову необґрунтованим.

У свою чергу, представник банку надав письмові пояснення, в яких погоджується із висновками суду першої інстанції, також посилається на те, що підписавши анкету-заяву на отримання кредиту, відповідачкою було також підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки, яка містить усі істотні умови кредитного договору, зокрема щодо відсотків за користування кредитом, тарифів на обслуговування кредитної картки та штрафних санкцій, а відповідачка користувалася кредитними коштами, однак їх не повернула, тому, на його думку, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву та довідку про умови кредитування, користувалася кредитними коштами та погодилася з кредитними умовами банку, однак не виконала своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів у належні строки для розмірі, заборгованість не погашено, тому з відповідачки на користь банку підлягає стягненню заборгованість у сумі 23 246,52 грн. з яких: 8 473,25 грн. - заборгованість за кредитом; 3 732,75 грн. - заборгованість за пенею; 11 040,52 грн. - заборгованість по процентам.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2011 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з якою вона висловила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка «Універсальна» та підписала довідку про умови кредитування, відповідно до яких зобов`язалась сплачувати банку 2,5 % у місяць за користування кредитом, здійснювати платежі до 25 числа кожного місяця та вносити щомісячні платежі у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн.

Договір складається із заяви позичальника, Умов і правил надання банківських послуг та Витягу з "Тарифів банку" (а.с.8-33).

Подавши анкету-заяву від 01.09.2011 року, відповідачка підтвердила, що ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, та підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» (а.с. 8,9).

Так, згідно з цією довідкою базова ставка за користування кредитом становить 2,5 % у місяць, а також передбачено сплату комісії, пені за несвоєчасне погашення заборгованості і штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більш, ніж на 30 днів.

Тобто при отриманні кредитної карти відповідачка погодилася із встановленими банком умовами кредитування, підписавши вказану довідку. При цьому, відповідачка також не заперечує підписання анкети-заяви у АТ КБ «ПриватБанк» та отримання кредитної карти.

З виписки за картковим рахунком вбачається, що відповідачка отримала 4 банківських картки у АТ КБ «ПриватБанк», зокрема № НОМЕР_1 зі строком дії до квітня 2015 року і відповідачка користувалася кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснення платежів, також поповнювала карту.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка не належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання, в результаті чого станом на 30 квітня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 100 526,94 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 8473,25 грн., заборгованості по процентам - 88 320,94 грн. та заборгованості за пенею та комісією - 3732,75 грн.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, зокрема дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву та отримавши кредитну картку, погодилася з тим, що дана заява разом із умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна», викладених у довідці, складає кредитний договір, що свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом, та виходячи з того, що відповідачка порушила зобов`язання щодо належного повернення кредитних коштів у строки та на умовах, передбачених договором, та з урахуванням того, що термін дії кредитної картки встановлений до 30 квітня 2015 року, що є строком виконання основного зобов`язання, і після спливу цього строку банк позбавлений можливості нараховувати відсотки за кредитним договором, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідачки 8473, 25 грн. заборгованості за тілом кредиту, 11 040, 52 грн. - відсотків за користування кредитом та 3732, 75 грн. пені за прострочення виконання зобов`язання.

Доводи апелянта про те, що довідка про умови кредитування з використанням кредитної карти не є складовою укладеного сторонами договору про надання банківських послуг, так як згоди щодо інших його істотних умов сторони не досягли, не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, оскільки зібраними у справі доказами встановлено, що відповідачка підписала вказану довідку, в якій визначені істотні умови кредитного договору, тому вона була обізнана про встановлені тарифи банку з обслуговування кредитної картки, які будуть застосовані до неї у зв`язку із фактичним користуванням кредитними коштами, отримала кредитну карту із встановленим кредитним лімітом і фактично користувалася кредитними коштами, здійснювала фінансові операції, поповнювала кредитну карту і погашала борг, та у подальшому на її ім`я були оформлені ще декілька кредитних карток у цьому банку, а відповідачка всупереч ст. 81 ЦПК України належних, достатніх і допустимих доказів на спростування відсутності у неї кредитної заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» не надала, тому її доводи в цій частині не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Такі висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові № 61-20657св18 від 24 липня 2019 року.

Щодо доводів апелянта про пропуск банком строку позовної давності як на підставу для відмови у задоволенні позову, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як зазначалося, відповідачка отримала чотири банківських картки у АТ КБ «ПриватБанк», зокрема і картку за № НОМЕР_1 зі строком дії до квітня 2015 року, і вона користувалася кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснення платежів, також поповнювала карту, а останній платіж було здійснено 24 січня 2014 року.

З огляду на викладене та з урахуванням наведених обставин і факту пред`явлення банком позову в червні 2017 року, тобто в межах позовної давності з часу закінчення строку дії картки (квітень 2015 року), доводи апелянта про пропуск банком позовної давності суперечить положенням статті 256, частин першої та п`ятої статті 261, частини четвертої статті 267 ЦК України.

Вказане також узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду № 61-8135св18 від 27 лютого 2019 року.

Інші доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів, суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: