ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Херсон

справа № 668/2288/16-ц

провадження № 22-ц/819/414/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Хайдарової І.О. від 05 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна, визнання права власності, визнання договорів недійсними та витребування майна із чужого незаконного володіння,

встановив:

У лютому 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна, визнання права власності та визнання договорів дарування недійсними.

В обґрунтування позову ОСОБА_5 зазначила, що з 2008 року проживала із ОСОБА_7 однією сім'єю як чоловік та жінка без укладення шлюбу.

За час спільного проживання ними за спільні кошти (кредитні) набуто майно - нежитлове приміщення та квартиру АДРЕСА_1, які в подальшому були переобладнані в кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_2».

22 березня 2014 року сторони уклали зареєстрований у встановленому порядку шлюб, який 22 грудня 2015 року було розірвано.

На час розірвання шлюбу кафе-бар мало загальну площу 90 кв.м., без урахування приміщення квартири № 4.

06 травня 2015 року переобладнане приміщення кафе-бару, в тому числі із врахуванням приміщення квартири № 4, ОСОБА_7 подарував своїй сестрі ОСОБА_8, про що було укладено відповідні договори дарування.

Посилаючись на те, що зазначене майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, будо відчужено відповідачем без її згоди, а тому укладені договори дарування є недійсними, просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_7 з 2008 року до 22.03.2014 року; визнати кафе-бар, загальною площею 90 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя та поділити спільне майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення; визнати квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя та поділити спільне майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири; визнати недійсними договори дарування нежитлового приміщення та квартири АДРЕСА_1, укладені 06.05.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчені приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Троцькою О.Ю.

В процесі розгляду справи ОСОБА_5 неодноразово уточнювала позовні вимоги та востаннє, посилаючись на те, що станом на 06 січня 2017 року за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником спірного майна є ОСОБА_9, просила суд залучити його до участі у справі як співвідповідача, та визнати укладені 14 квітня 2016 року договори купівлі-продажу цього майна недійсними, а також витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_9 1/2 частину кафе-бару та 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, на її користь.

Рішенням суду від 05 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договорів дарування та договорів купівлі-продажу спірного майна недійсними, скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині, зазначаючи, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду щодо необґрунтованості позовних вимог не відповідають обставинам справи, наданим доказам та нормам законодавства, що регулює спірні відносини, зокрема судом не враховано надані в судовому засідання пояснення свідків щодо підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_5 із ОСОБА_7, а також отримання нею у цей час самостійного доходу від здійснення підприємницької діяльності та відсутності такого доходу у ОСОБА_7 Судом не надано належної оцінки заяві ОСОБА_5 від 06.11.2013 року про те, що вона проживає із ОСОБА_7 однією сім'єю, наданої банку з метою укладення ним кредитного договору. Зазначені у договорах на придбання нерухомого майна відомості щодо неперебування ОСОБА_7 у фактичних шлюбних відносинах та щодо належності йому на праві приватної власності грошових коштів, за які він купив це майно, не підтверджені належними доказами.

Укладені договори дарування та купівлі-продажу спірного нерухомого майна не відповідають вимогам закону, оскільки на час їх укладення нежитлове приміщення та квартира не існували як окремі речі, а були реконструйовані у кафе-бар ще у 2014 році.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довела факт проживання із ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2008 року до 22. 03.2014 року, а тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених нею вимог щодо спірного нерухомого майна, які є похідними від основної вимоги.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 22 березня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні складено відповідний актовий запис за № 111.

22 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 розірвано, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні зроблено відповідний актовий запис №85.

11 листопада 2013 року ОСОБА_7 придбав нерухоме майно: квартиру №4 загальною площею 33,8кв.м. та житловою площею 14,8кв.м., а також офіс загальною площею 86,6кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,0052 гектарів із кадастровим номером НОМЕР_1 (вид використання - під офісом), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, уклавши та нотаріально посвідчивши відповідні договори купівлі-продажу.

При укладенні наведених угод ОСОБА_7 у заявах, адресованих приватному нотаріусу Херсонського міського нотаріального округу Троцькій О.Ю., заявив, що в шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, грошові кошти, що витрачаються на придбання квартири АДРЕСА_1, а також на придбання офісу загальною площею 86,6кв.м., який розташований в АДРЕСА_1, є його особистою приватною власністю та не є спільною сумісною власністю подружжя.

06 травня 2015 року ОСОБА_7 подарував наведене нерухоме майно ОСОБА_8, уклавши з нею та нотаріально посвідчивши відповідні договори дарування.

При укладенні зазначених угод ОСОБА_7 звернувся до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Троцької О.Ю. із заявами, в яких стверджував, що на момент набуття права власності на відчужуване нерухоме майно він у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував, дане майно є його особистою приватною власністю та не є спільною сумісною власністю подружжя. Осіб, які б могли порушити питання про визнання за ними права власності на зазначене майно, в тому числі відповідно до статей 62, 74 та 97 Сімейного кодексу України немає.

Також стверджував, що будь-яких самочинних переобладнань, перепланувань, добудов, перебудов, реконструкцій щодо відчужуваного майна не здійснювалось.

Справжність підпису ОСОБА_7 у наведених заявах та викладену в них інформацію щодо права особистої приватної власності останнього на відчужуване майно перевірено приватним нотаріусом Троцькою О.Ю. та зазначено, що в паспорті дарувальника є відмітка про реєстрацію шлюбу з гр. ОСОБА_11, згідно з якою шлюб зареєстровано міським відділом РАГС 25.12.1999 року за № 975 та відмітка про розірвання цього шлюбу Комсомольським відділом РАЦС м. Херсона в листопаді 2005 року за № 579, а також відмітка про реєстрацію шлюбу з гр.ОСОБА_5, згідно з якою шлюб зареєстровано Відділом РАЦС Дніпровського РУЮ у м.Херсоні 22.03.2014року за №111.

В послідуючому ОСОБА_8 відчужила подароване їй ОСОБА_7 нерухоме майно та 14 квітня 2016 року громадянин держави Ізраїль-ОСОБА_9 купив у ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_1 та кафе-бар загальною площею 90,0кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0052 гектарів, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

ОСОБА_5 стверджує, що наведене вище нерухоме майно було придбано ОСОБА_7 під час проживання з нею однією сім'єю без реєстрації шлюбу та переобладнано за спільні кошти в кафе-бар, тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки відчуження цього майна відбулося без її на те згоди, укладені відповідачами угоди є недійсними, а вона має право на витребування належної їй Ѕ частки у праві власності на майно від останнього власника.

У підтвердження факту проживання однією сім'єю із ОСОБА_7, починаючи з 2008 року, позивач надала суду такі докази: пояснення свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14, які підтвердили їх спільне проживання у спірний період та користування кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1»; податкові декларації платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, із яких вбачається, що її дохід за 2013 рік складає 105 001,19грн, за 2014 рік- 104 523,59грн, за 2015 рік - 140 464 грн; звіти платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 за період 2008-2010років; виписки руху коштів на її рахунку за період 2008-2016років, відповідно до яких основними операціями по рахунку позивача були сплата податків, обслуговування РКО, нарахування відсотків, оплата за ведення рахунку, оплата за рекламні послуги; роздруківки світлин із сторінки інтернет-мережі Фейсбук (за поясненнями представника позивача - на них зображені позивач та ОСОБА_7); копії заяв, які ОСОБА_5 подавала до Укрсиббанку 06.11.2013 року про те, що вона надає ОСОБА_7, з яким проживає однією сім'єю, але не перебуває в шлюбі, згоду на укладення кредитного договору.

Факт переобладнання придбаних ОСОБА_7 квартири та офісу в кафе-бар на час укладення ним договору дарування із ОСОБА_8(його рідною сестрою) позивач підтверджує витребуваними судом за клопотанням її представника декларацією про початок виконання будівельних робіт з реконструкції двоповерхової нежитлової будівлі під кафе-бар за адресою: АДРЕСА_1, замовником якої станом на 20 січня 2014 року (до реєстрації шлюбу з позивачем) був ОСОБА_7 і яка передбачала реконструкцію офісу в межах існуючих фундаментів без зміни геометричних розмірів та показником загальної площі 88,5кв.м. та провідної площі 55,1кв.м.; декларацією про початок виконання будівельних робіт «Приєднання приміщень існуючої житлової квартири №4 до існуючого кафе з її реконструкцією», замовником якої станом на грудень 2016 року був ОСОБА_9, декларацією про готовність до експлуатації об'єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованою Управлінням з питань державного архітектурно-будівельного контролю Херсонської міської ради 16 січня 2017 року, замовником якої є ОСОБА_9. Наведеною декларацією визнано закінчений будівництвом об'єкт (приєднання приміщень існуючої житлової квартири №4 до існуючого кафе з її реконструкцієюза адресою: АДРЕСА_1) готовим до експлуатації.

Разом з тим, як вбачається із змісту наведених вище угод щодо відчуження спірного нерухомого майна та декларацій про початок будівельних робіт і про готовність об'єкта до експлуатації, ОСОБА_7 до реєстрації шлюбу з позивачем придбав за договорами купівлі - продажу два самостійних об'єкти нерухомого майна, які були відчужені ним в період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_5 без її на те згоди.

При цьому 06 травня 2015 року відповідно до правовстановлюючих документів ОСОБА_7 як власник розпорядився належними йому як окремими об'єктами цивільно-правових відносин квартирою та офісом, технічні характеристики яких збігаються із технічними характеристиками на день придбання цього майна самим ОСОБА_7

Та обставина, що ОСОБА_7 фактично виконав будівельні роботи щодо реконструкції двоповерхової нежитлової будівлі (офісу) під кафе-бар на час його відчуження, в якому об'ємі та коли ці роботи були виконані, позивач не доводила, як не доводила і свій вклад працею чи грошовими коштами у придбання цього майна, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на статтю 74 СК України.

Відповідно до положень наведеної норми матеріального права, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Глава 8 СК України регулює відносини щодо права спільної сумісної власності подружжя та передбачає презумпцію цього права.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Враховуючи, що відповідно до положень статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану, а проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, колегія суддів вважає, що для застосування до спірних правовідносин статті 74 СК України позивачеві належало довести, а суду-встановити факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у спірний період однією сім'єю.

Поняття сім'ї визначено статтею 3 СК України, відповідно до положень частин другої та четвертої якої сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що вирішуючи питання правового режиму спірного майна, суду належить встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє йому надати статус спільної сумісної власності.

Зазначений висновок щодо застосування статті 74 СК України викладений у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі №6-2253цс15.

Оскільки позивач факт придбання ОСОБА_7 спірного нерухомого майна до реєстрації шлюбу з нею внаслідок їх спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків не довела, доказів на підтвердження того, що джерелом набуття цього майна були їх спільні грошові кошти чи спільні боргові зобов'язання за кредитним договором не надала, як і не надала доказів того, що спірне майно придбавалося та використовувалося з метою забезпечення інтересів їхньої сім'ї, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю як такого, що немає правового значення, та про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними як таких, що є похідними від основної вимоги (в межах оскарження) і вважає його таким, що відповідає обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, доводи апеляційної скарги щодо оцінки судом пояснень свідків та заяви ОСОБА_5 у кредитній справі зводяться до переоцінки доказів, в той час як відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначені представником позивача в апеляційній скарзі свідки дійсно підтвердили, що з 2008 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 проживали разом, позивач мала дохід від підприємницької діяльності, а ОСОБА_7 фактично був будівельником і здійснював ремонтні роботи у спірних приміщеннях. Однак про те, що спірне нерухоме майно було придбано внаслідок спільної праці наведених осіб, ведення ними спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків чи за їх спільні кошти свідки не обізнані та про наведену обставину знають зі слів позивача.

Не підтверджує статус спірного майна як майна, що належить позивачу та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності і зава ОСОБА_5 на адресу банківської установи про надання згоди на укладення ОСОБА_7 кредитного договору, оскільки із наданих суду доказів не вбачається, що зазначене майно придбавалося за рахунок кредитних коштів, а ОСОБА_5 не доводила, що вона разом із ОСОБА_7 виконувала зобов'язання за кредитним договором.

Будь-які обтяження щодо спірного майна в установленому законом порядку не зареєстровані, а правове значення та необхідність подання ОСОБА_5 заяви про згоду на отримання ОСОБА_15 кредиту в банківській установі суд обґрунтовано визнав незрозумілими з правової точки зору, оскільки на час укладення кредитного договору (якщо такий був укладений) факт їхнього проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу встановлений в судовому порядку не був.

Таким чином, суд обґрунтовано вважав надані ОСОБА_5 докази недостатніми для підтвердження її доводів, а на стадії апеляційного розгляду справи позивач не надала доказів, які не були нею подані до суду першої інстанції з врахуванням положень частини третьої статті 367 ЦПК України, та які б спростували висновки суду у оскарженій частині ухваленого ним рішення.

Погоджуючись із висновком суду про те, що вимога про визнання недійсними договорів відчуження спірного майна є вимогою, задоволення якої залежить від задоволення вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю та визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, скаржник обґрунтовує доводи апеляційної скарги в цій частині тим, що на момент укладення спірних правочинів описаний в угодах предмет відчуження не відповідає реальному, так як квартири та офісу як самостійних об'єктів цивільно-правових угод не існувало, а вони в результаті проведеної реконструкції стали об'єктом незавершеного будівництва.

Враховуючи, що наведена обставина має правове значення при вирішенні питання щодо права позивача на частку у спірному майні у випадку підтвердження факту його реконструкції у період зареєстрованого шлюбу сторін, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що лише та обставина, яка є доведеною відповідною декларацією про початок виконання будівельних робіт, замовленою ОСОБА_7 в січні 2014 року (до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5), що відповідачем був отриманий дозвіл на проведення реконструкції офісу не може підтверджувати і не підтверджує факт самої реконструкції, час виконання будівельних робіт та участь в ній позивача.

Натомість, відповідно до укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договорів дарування предметом відчуження були спірні квартира та офіс, технічні характеристики яких співпадають із технічними характеристиками цього нерухомого майна на час його придбання ОСОБА_7

У підтвердження ринкової вартості квартири та офісу дарувальник надав нотаріусу звіти про оцінку майна, зроблені суб'єктом оціночної діяльності-Приватним підприємством «Вікторія-Експерт» 06 травня 2015 року, із змісту яких вбачається, що оцінювач провів візуальний огляд об'єктів оцінки, його ідентифікацію та процедуру встановлення відповідності об'єктів оцінки вихідним даним та інформації про них.

При цьому будь-якої невідповідності технічних даних квартири та офісу на момент огляду викладеним у правовстановлюючих документах на це майно не виявлено, а навпаки підтверджено, як підтверджено і статус спірного нерухомого майна як самостійних об'єктів цивільно-правових відносин, а не єдиного об'єкта незавершеного будівництва, як про це стверджує позивач.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_9 у 2016 році придбав неіснуючі об'єкти нерухомості, а в деклараціях про початок виконання будівельних робіт щодо приєднання приміщень існуючої житлової квартири №4 до існуючого кафе з її реконструкцією та про готовність до експлуатації реконструйованих приміщень, замовником яких був ОСОБА_9, викладена неправдива інформація, носять голослівний характер, оскільки не підтверджені належними доказами та спростовані наведеними вище документами, недійсність яких в установленому законом порядку не підтверджена.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення в оскарженій частині ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову в цій частині відсутні.

Законність та обґрунтованість судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння судом апеляційної інстанції в силу статті 367 ЦПК України не перевірялися, оскільки апеляційна скарга у наведеній частині відкликана скаржником та ухвалою апеляційного суду від 25 лютого 2019 року йому у зв'язку з цим повернута.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2018 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 22 квітня 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова