Єдиний унікальний номер 225/6847/18 Номер провадження 22-ц/804/967/19
Головуючий в І інстанції - Скиба М.М. Єдиний унікальний номер 225/6847/18
Доповідач - Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/967/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Будулуци М.С., Гапонова А.В.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Державного підприємства «Торецьквугілля» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року у цивільній справі № 225/6847/18 за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва (головуючий в 1 інстанції суддя Скиба М.М., повний текст рішення складено 21 січня 2019 року),

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до ДП «Торецьквугілля» про відшкодування моральної шкоди, на обґрунтування якого зазначав, що з 03.09.2001 року він працював на підприємстві відповідача Шахта «Нова» ДП «Торецьквугілля» на посаді гірника 5 розряду. 19.10.2001 року з ним трапився нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він отримав трудове каліцтво - компресійно-осколковий перелом ЛЗ хребця, з синдромом важкого порушення провідності спинного мозку, закритий перелом 1/3 плеснових кісток правої стопи, забито-колотою рани лівої лопатевої області. Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК №050567 від 21.02.2002 року йому було вперше встановлено 100% втрати працездатності, у зв'язку з вказаною травмою, він визнаний інвалідом 1-ї групи по трудовому каліцтву та визначена дата наступного переогляду. В подальшому висновками МСЕК йому було підтверджено втрату працездатності та висновком МСЕК від 25.09.2009 року йому повторно та безстроково встановлено 60% втрати працездатності у зв'язку з вказаною травмою. Внаслідок заподіяного ушкодження здоров'я та втрати професійної працездатності йому завдано моральну шкоду. Тому просив стягнути з відповідача на свою користь 50000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області 17 січня 2019 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 березня 2019 року про виправлення описки) позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров'я 15 000 грн. та розподілено судові витрати.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначив, що ДП «Торецьквугілля» ні є належним відповідачем оскільки ДП «Шахта «Нова» є самостійною юридичною особою та не входить до складу ДП «Торецьквугілля». Крім того, суд першої інстанції не врахував того, що позивачем було пропущено тримісячний строк звернення до суду про вирішення трудового спору.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити рішення без змін, а скаргу - без задоволення. Вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим. ДП «Торецьквугілля» є належним відповідачем у справі оскільки відповідно до п.2 наказу Міністерства палива та енергетики України від 18.02.2003 року №88 «Про реорганізацію ВО «Дзержинськвугілля» шляхом об'єднання державних підприємств ВО «Дзержинськвугілля» у т.ч. Шахта «Нова» було створено ДП «Дзержинськвугілля» (перейменовано у ДП «Торецьквугілля» у 2016 році), яке є правонаступником усіх зазначених підприємств. ДП «Шахта «Нова» було створено наказом Міністерства палива та енергетики України №687 від 02.11.2004 року та не приймало правонаступництво за будь-якими обов'язками ДП «Дзержинськугілля», тобто правонаступником за зобов'язаннями про відшкодування моральної шкоди, що спричинена нещасним випадком з позивачем, є ДП «Дзержинськвугілля» (перейменовано у ДП «Торецьквугілля» у 2016 році).

Особи, які приймають участь у справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни нового судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 з 03.09.2001 року працював на підприємстві «Шахта Нова» в якості прохідника 5 розряду з повним робочим днем на підземній роботі. 19.10.2001 року, під час виконання позивачем трудових обов'язків, стався нещасний випадок під час якого ОСОБА_2 отримав трудове каліцтво - компресійно-осколковий перелом ЛЗ хребця, з синдромом важкого порушення провідності спинного мозку, закритий перелом 1/3 плеснових кісток правої стопи, забито-колотою рани лівої лопатевої області. Підприємством складено Актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (форма Н-1) № 108 від 21.10.2001 року.

Відповідно до виписки з акту огляду у МСЕК 050567 від 21.02.2002 року у зв'язку з вказаною травмою позивачу було вперше встановлено 100% втрати працездатності та він визнаний інвалідом 1-ї групи по трудовому каліцтву. Відповідно до довідки серії ДОН-04 № 079755 від 25.09.2009 року Обласним центром медико-соціальної експертизи м. Донецьк обласна МСЕК №1 м. Донецьк йому повторно та безстроково встановлено 60% втрати працездатності у зв'язку з вказаною травмою. Відповідно до довідки обласної медико-соціальної профпаталогічної комісії згідно витягу з акту огляду МСЕК він визнаний інвалідом 3-ї групи по профзахворюванню.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок ушкодження здоров'я та втрати професійної працездатності позивачу завдано моральну шкоду, обов'язок по відшкодування якої, відповідно до Закону України «Про охорону праці» та положень Кодексу Законів про Працю України, покладено саме на відповідача як на роботодавця.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень, які наведені у пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»), передбачали, що відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац четвертий статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки.

Законом України від 23 лютого 2007 року, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Згодом Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Зазначений закон у новій редакції зі зміненою назвою набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Таким чином роботодавець є суб'єктом відшкодування моральної шкоди завданої умовами виробництва з 01 січня 2006 року.

Однак суд першої інстанції не врахував того, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов'язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

Тому апеляційний суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати закон у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв'язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов'язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд.

Відповідний правовий висновок щодо застосування наведеної норми права викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц та від 23.01.2019 року у справі 210/2104/16-ц, які відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судами при застосуванні відповідних норм права.

З матеріалів справи убачається, що страховий випадок стався з позивачем 19 жовтня 2001 року, а вперше втрату працездатності йому було встановлено 21 лютого 2002 року. За таких обставин ДП «Торецьквугілля» не є належним відповідачем у справі.

Згідно із ст.. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..51 ЦПК України визначено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючі провадження по справі. Проте в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про заміну сторони. За таких обставин ДП «Торецьквугілля» ні є належним відповідачем по справі, та у задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено.

Оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи; неправильно застосовано норми матеріального права, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне компенсувати відповідачу за рахунок держави витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1057,20 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва - відмовити.

Компенсувати Державному підприємству «Торецьквугілля» за рахунок держави судовий збір в розмірі 1057 грн. 20 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

М.С. Будулуца

А.В. Гапонов