Ухвала

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 758/15456/15-ц

провадження № 61-49097ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права особи на частку у спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права особи на частку у спільному майні.

В обґрунтування позову зазначив, йому на підставі договору дарування від 21 жовтня 2015 року на праві власності належать 9/10 частин однокімнатної квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Власником іншої 1/10 частини вищевказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2013 року є відповідач ОСОБА_3 Розмір частки відповідача ОСОБА_3, як співвласника квартири, відповідно до технічного паспорта на квартиру складає 1,62 кв. м житлової площі та 2,78 кв. м загальної площі, в зв'язку з чим є очевидним те, що частка відповідача не може бути виділена в натурі, як не може бути встановлений і порядок користування квартирою. Оскільки частка відповідача у квартирі, що є об'єктом спільної часткової власності, є незначною, неможливим є як поділ квартири в натурі, так і виділ частки ОСОБА_3 у спільному майні, зважаючи на факт непроживання відповідача у квартирі, що є підставою для висновку про те, що припинення її права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, позивач просив суд ухвалити рішення про припинення права спільної часткової власності відповідача на належну їй 1/10 частки у праві власності на квартиру НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, із стягненням на її користь грошової компенсації за належну їй частку у розмірі 42 378,00 грн, та визнання за ним, ОСОБА_1, права власності на 1/10 частини квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частини квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 16,20 кв. м, загальною площею 27,90 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 42 378,00 грн, що становить 1/10 частину квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір в розмірі 732,00 грн.

20 грудня 2018 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року у вищевказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2019 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху для усунення виявлених недоліків до 21 лютого 2019 року, але не більше десяти днів з дня отримання ухвали, зокрема запропоновано заявнику звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку касаційного оскарження, у якій навести підстави для поновлення такого строку; надати докази сплати судового збору, або документи, які б свідчили про наявність у заявника пільг щодо сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір».

У березні 2019 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме квитанція про сплату судового збору у розмірі 1 948,80 грн.

Також до суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, в якій заявник вказав, що конверт з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року він здав до поштового відділення 17 грудня 2018 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження. На підтвердження зазначених обставин надав суду копію фіскального чека.

Перевіривши доводи заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку про те, що заявником дійсно дотримано строків на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року і потреби для його поновлення немає.

Таким чином недоліки касаційної скарги усунуто.

Водночас Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову у цій справі становить 42 378,00 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Доводи заявника касаційної скарги про те, що висновки апеляційного суду у оскаржуваному судовому рішенні суперечать правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 16 січня 2012 року по справі № 6-81цс11, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими, оскільки у наведеній заявником постанові Верховного Суду України та оскаржуваному судовому рішенні встановлено різні фактичні обставини справ.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює ціну позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права особи на частку у спільному майні відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак