ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 658/3625/17 Головуючий в І інстанції Под'ячева І.Д.
Номер провадження 22ц-819/23/2019 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Ігнатенко П.Я.,
секретарПісоцька Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_6 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області у складі судді Под'ячевої І.Д. від 29 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про припинення права власності на частку в майні,

встановив:

ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про виділ частки у спільному майні нежитлової будівлі - цех батьківського стада курей, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Під час розгляду справи в суді позивач змінив вимоги і просив про припинення права власності ОСОБА_6 на 2380/100000 часток у спільній частковій власності на зазначений об'єкт, визначення вартості частки ОСОБА_6 з метою сплати їй грошової компенсації, визнання права власності на 2380/100000 часток у спільній частковій власності.

В обґрунтування позову зазначає, що він та ОСОБА_6 є співвласниками вказаної нежитлової будівлі. Сумісне використання майна є неможливим, оскільки він намагався врегулювати це питання, направивши відповідачці листа, однак вона на його письмове звернення не відреагувала. Жодних заходів до збереження об'єкту протягом 14 років не вживала. Він же має намір реалізувати своє право власності з метою збереження цільового призначення цеху батьківського стада курей та використання його за призначенням. Частка відповідачки є незначною, крім того вона не вчиняє будь-яких дій щодо реалізації свого права власності. Оскільки висновком експерта встановлено, що реальний поділ майна є неможливим, позивач вважає, що є підстави для припинення права власності відповідачки зі сплатою їй відповідної компенсації.

Під час судового розгляду представник позивача, з урахуванням висновку експерта від 19 квітня 2018 року, згідно якого виділ частки в натурі неможливий, просив встановити розмір компенсації належної відповідачці частки у відповідності до розрахунку експерта у розмірі 142 066 грн., що відповідає дійсній вартості майна.

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_6 на 2380/100000 частку нежитлової будівлі, цех батьківського стада курей, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_7 право власності на зазначену частку. Виплачена ОСОБА_6 грошова компенсація вартості даної частки в сумі 142 066 грн., яка внесена ОСОБА_7 на депозитний рахунок ТУ ДСА в Херсонській області.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідачки подав на нього апеляційну скаргу, зазначаючи про те, що позивачем здійснено перепланування та зміну загальних параметрів цеху батьківського стада курей, внаслідок чого вони не співпадають з даними переліку та параметрами, зазначеними в описі об'єкту нерухомого майна у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що свідчить про наявність самочинного будівництва і є самостійною підставою для відмови у позові.

Також представником апелянта зазначено, що суд не міг приймати до уваги висновки експертизи від 19 квітня 2018 року, оскільки вони не співпадають із висновком експерта в галузі будівельно-технічних експертиз, викладеному у висновку від 28 серпня 2018 року, яку було підготовлено на замовлення відповідачки ОСОБА_6 Так, останньою експертизою запропоновано 4 варіанти реального поділу майна, тобто такий поділ можливий, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_7 в частині припинення права власності відповідачки на її частку.

Разом з тим, апелянт не погоджується з поділом спірного об'єкту, вважаючи його неможливим через наявність самочинного будівництва.

Крім цього апелянтом зазначено, що між висновками експертів існує значна різниця у визначенні вартості майна. Так, у висновку експертизи від 19 квітня 2018 року вартість цеху батьківського стада курей складає 5 969 154 грн., тоді як у висновку експертизи, проведеної на замовлення відповідачки вартість цього ж об'єкту складає 31 736 000 грн., що також, на його думку, свідчить про необґрунтованість висновку експерта від 19 квітня 2018 року.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати і постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач не скористався своїм правом на відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

До висновку про припинення права власності відповідачки суд першої інстанції прийшов проаналізувавши позицію представника відповідачки, неодноразово висловлену ним в судовому засіданні, яка базується на тому, що ОСОБА_6 проти виділу ОСОБА_7 своєї частки заперечує, разом з тим і не має наміру нести витрати, пов'язанні із утриманням майна, оскільки майно здається позивачем в оренду і його витрати компенсуються орендною платою. Також на даний час вона не бажає розпорядитись своєю часткою, тобто її влаштовує такий порядок існування майна, який встановився на цей час.

З урахуванням зазначених вище обставин та норм законодавства, суд вважав справедливим та виправданим таке втручання в право власності відповідачки як припинення права власності на незначну частку у спільному майні із компенсацією вартості частки такого майна, яка складає 2380//100000. Позивачу ж належить 97620/100000 частки у спільному майні, і саме він займається утриманням та обслуговуванням всього майна за свій рахунок, майно неможливо поділити в натурі, без втрати цільового призначення, тобто існують всі чотири умови передбаченні ст. 365 ЦК України, які виправдовують припинення права власності особи у спільному майні.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

До такого висновку прийшла й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року по справі № 908/1754/17.

Питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, також робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Судом встановлено, що цех батьківського стада курей був власністю КСП «Ювілейний» і у 2002 році був розпайований між співвласниками майна. ОСОБА_7 є власником 97620/100000 часток нежитлових будівель (цех батьківського стада курей), розташованих по адресу: АДРЕСА_1

Право власності позивача виникнуло у квітні 2014 року, на підставі договорів дарування, укладених ним із власниками паїв, відповідно до частки кожного.

ОСОБА_6 належить 2380/100000 частки нежитлових будівель (цех батьківського стада курей), розташованих по цьому ж адресу.

Право власності відповідачки виникнуло на підставі рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 03 листопада 2015 року про визнання права власності в порядку спадкування.

07 травня 2015 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку під спірним об'єктом нерухомого майна загальною площею 12,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Любимівської селищної ради, кадастровий номер НОМЕР_1

У 2015-2016 роках ОСОБА_7, як власником 97.62 % цеху було проведено ремонтні роботи та здійснено перепланування та зміну загальних параметрів деяких приміщень цеху батьківського стада курей. Разом з тим, жодним доказом не підтверджується наявність самочинного будівництва.

Нормами глави 26 Цивільного кодексу України регулюються відносини пов'язані із реалізацією права спільної часткової власності.

Так, відповідно до ст. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Цех батьківського стада курей, розташований в АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідачки.

Статтею 358 Кодексу встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

25 січня 2016 року, після визнання за ОСОБА_6 права власності на частку у спірному майні, позивач надіслав на її адресу листа із пропозицію щодо укладання договору про виділ в натурі частки нерухомого майна - цеху батьківського стада курей зі спільної часткової власності. Одночасно позивач запропонував, що у разі недосягнення компромісу стосовно виділу в натурі частки з нерухомого спільного майна, або якщо поділ неможливий без втрати його цільового призначення майна, перерахувати ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості об'єкта нерухомого майна, який є спільною частковою власністю у розмірі 2.38 % вартості даного майна, визначеного незалежною експертною оцінкою.

Лист отриманий відповідачкою 05 лютого 2016 року. Доказів про надання відповіді ОСОБА_7, як співвласнику майна відповідачка суду не надала.

Представниками сторін не заперечується, що позивач та відповідач, як співвласники цеху батьківського стада курей не можуть домовитися про порядок володіння та користування їх спільним майном.

Судом встановлено, що весь об'єкт нерухомості, тобто цех батьківського стада курей, який складається з декількох нежитлових приміщень та розташований на земельній ділянці загальною площею 12,39 га утримується ОСОБА_7, а саме охорона території, ремонт приміщень, тобто позивач несе витрати на утримання та збереження спільного майна.

За клопотанням представника позивача судом було призначено судово-будівельну експертизу, яку доручено провести експерту Андреєвій О.А.

За результатами дослідження експертом надано висновок про те, що провести виділ часток в натурі, 97620/100000 належну ОСОБА_7 та 2380/100000 належну ОСОБА_6 з нежитлової будівлі (цеху батьківського стада курей), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із збереженням цілісності об'єкту дослідження (без втрат цільового призначення майна) за його функціональністю, технічно не представляється можливим. Одночасно експертом було визначено ринкову вартість нежитлової будівлі станом на 01 січня 2018 року 5 969 154 грн., станом на 01 січня 2015 року 3 249 846 грн., при цьому вартість часток співвласників станом на 01 січня 2018 року складає: частка ОСОБА_7 - 5 827 088 грн., частка ОСОБА_6 - 142 066 грн.; станом на 01 січня 2015 року частка ОСОБА_7 - 3 172 500 грн., частка ОСОБА_6 - 77 346 грн.

За висновком експерта Кушніра В.В. від 28 серпня 2018 року, наданого до суду представником відповідача ринкова вартість нежитлових будівель та споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 становить 31 736 000 грн.

По другому питанню запропоновано 4 варіанти виділу часток співвласникам.

З метою усунення суперечностей у висновках експертизи судом були допитані обидва експерти.

При цьому експерт Андреєва О.А. зазначила, що в її розпорядженні були матеріали цивільної справи, інвентаризаційна справа на цех батьківського стада курей та безпосереднє обстеження об'єкта із доступом на територію цеху, розташованого за адресою: смт Любимівка, вул. Птахівнича, 1.

Вартість майна експертом розраховувалась за допомогою доходного та порівняльного підходу.

Експерт Кушнір В.В. зазначив, що проводив експертизу на підставі отриманого від замовника технічного паспорту та безпосереднього обстеження об'єкта без доступу на територію цеху, при цьому, визначаючи вартість майна, він користувався витратним та порівняльним підходом.

Також судом в ході опитування експертів було встановлено, що до висновку про неможливість реального поділу майна без втрати цільового призначення майна експерт Андреєва О.А. прийшла на підставі даних інвентаризаційної справи, ДБН В.2.4-3-95 «генеральні плани сільськогосподарських підприємств», ВНТП - АПК - 04.05 відомчі норми технологічного проектування «Підприємств птахівництва», згідно яких технічно неможливо виділити 486,32 кв.м. (2380/100000 частки) з виробничих, адміністративно-побутових, допоміжних будівель, пропорційно з кожної категорії, які повинні бути забезпеченні відповідними спорудами інженерної інфраструктури та об'єктами благоустрою: огорожею, воротами, мостінням, відповідати протипожежним та санітарним нормам нежитлової будівлі (цех батьківського стада курей) без втрати цільового призначення.

Разом з тим, експерт зазначила, що перепланування приміщень зі зміною їх внутрішніх параметрів не можна визнати самочинним будівництвом, оскільки відсутня зміна конструктивних елементів приміщень.

В свою чергу експерт Кушнір В.В., в обґрунтування можливості виділення часток в натурі зазначив, що на сьогодні є недоцільним зберігати та відновлювати роботу цеху, а тому нежитлові будівлі, розташовані на території цеху можуть бути розділені між співвласниками з урахуванням часток, без врахування цільового призначення майна.

Разом з тим, визначаючи його вартість за допомогою порівняльного підходу, експерт брав для порівняння вартість діючих виробничих комплексів, при тому, що судом встановлено і сторонами не заперечується, що спірний об'єкт не є діючим підприємством.

Таким чином жоден з експертів не встановив наявності у складі цеху батьківського стада курей об'єктів самочинного будівництва. Не надано таких доказів суду і представником відповідачки.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Втручання суду у право власності будь-якої особи повинно бути виправданим, навіть з метою захисту права власності протилежної сторони.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то припинення права власності на незначну частку у спільній частковій власності з присудженням грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності.

Як встановлено матеріалами справи, частка відповідачки не може бути їй виділена зі спільного майна, оскільки проти цього вона заперечує і таких вимог не заявляла. На обґрунтування своїх заперечень стверджує, що об'єкт має у своєму складі самочинне будівництво. Також зазначає, що обом співвласникам повинні бути виділені окремі площі, які повинні мати окремі входи, бути забезпечені відповідними спорудами інженерної інфраструктури, об'єктами благоустрою та відповідати вимогам ст. 181 ЦК України, п. 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.10 року № 1117, а така можливість відсутня (т. 4, а.с. 102-106).

За таких обставин колегія суддів не може прийняти до уваги твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не обговорив питання про технічну можливість поділу спірного об'єкту нерухомого майна.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновків суду першої інстанції про неможливість спільного користування майном колегія суддів зазначає наступне.

Спірний об'єкт з 2015 року відновлюється позивачем: проводяться ремонтні роботи, встановлюється обладнання, що підтверджується висновками експертиз, а також матеріалами справи, що містяться у т. 1 з 84 аркушу до т. 4 а.с. 81. Представник відповідачки пояснив, що його довірителька не має наміру здійснювати у належній їй частці господарську діяльність. На лист позивача з пропозицією поділу об'єкту відповіді не надала. Таким чином суд першої інстанції правильно вважав, що спільне користування майном є неможливим.

Також судом враховано, що частка відповідача є незначною та її припинення з отриманням компенсації вартості майна не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки з 2002 року, тобто з моменту, коли вказана частка була отримана на пай чоловіком відповідачки і після того, як вона набула на неї право власності в порядку спадкування жодного інтересу до належного їй майна вона не проявила. Доказів на спростування зазначеного висновку апелянтом суду не надано. Позивачем внесена на депозитний рахунок ДСА вартість частки відповідача, у розмірі встановленому висновком експертизи, з урахуванням поліпшення, яке відбулось за рахунок позивача у 2016-2017 роках, тобто ремонту будівель, а саме 142 066 грн.

Колегія суддів вважає, що твердження апелянта про те, що оскаржуване рішення, яким вирішено питання про відшкодування позивачці вартості її частки, постановлено поза межами строку дії оцінки спірного об'єкту (строк пропущений на 10 днів), яка здійснена експертом у висновку від 19.04.2018 року не ґрунтується на законі. Постанова КМУ від 04.03.2013 року № 231 «Деякі питання проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства», якою затверджено Порядок проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, на який посилається апелянт, втратила чинність на підставі Постанови КМУ № 358 від 21.08.2014 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення вона не була діючою.

Крім того, зазначений Порядок був обов'язковим для застосування під час проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства, а не поділу майна або припинення частки співвласника майна.

У справі, що переглядається оцінка спірного майна здійснена експертами. Діяльність судових експертів, пов'язана з оцінкою майна, здійснюється на умовах і в порядку, передбачених Законом України "Про судову експертизу" з урахуванням особливостей,

визначених цим Законом щодо методичного регулювання оцінки цього

майна. Строк дії експертного висновку щодо оцінки майна зазначеним Законом не визначено, експертна оцінка здійснюється на час огляду майна.

Доводи апелянта про те, що суд не дав оцінки висновку експерта від 19.04.2018 року, у якому зазначено, що в період з 01.01.2015 року по 01.01.2018 року вартість майна збільшилась на 2 719 308 грн., у той час як витрати орендаря спірного об'єкту на поліпшення майна складають близько 8 000 000 грн, що на його думку, є суперечливим, спростовуються доказами у справі, з яких вбачається, що витрати на поліпшення майна складаються як з відновлення стану приміщень, які впливають на вартість об'єкту, так і з придбання виробничого обладнання, устаткування та ін., які є від'ємними речами і у вартість об'єкту експертом не враховувались (т. 2, т. 3).

Колегія суддів щодо доводів апелянта про порушення судом норм процесуального права, яке полягало у розгляді змінених позовних вимог, які заявлені позивачем під час розгляду справи по суті, у захисті прав позивача у спосіб, який не передбачений ст. 16 ЦК України зауважує наступне.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України порушення судом норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Колегія суддів вважає оскаржуване судом рішення правильним по суті, процесуальні порушення, які є обов'язковою умовою для скасування судового рішення по справі не встановлені, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 29 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Дата складання повного судового рішення 16 квітня 2019 року