ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 673/921/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/33/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар - Дубова М.В.,

з участю представника апелянта,

позивача та його представника,

відповідача,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 15 лютого 2018 року, суддя Дворнін О.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5, про визнання права власності на Ѕ частини майна,

в с т а н о в и л а:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину в майні, яке є об'єктом права спільного сумісного майна подружжя.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, за їх спільні кошти було придбано нерухоме майно, зокрема, кафе-магазин, який знаходиться по вулиці по АДРЕСА_1 який складається з прохідної, контори, складу, свинарника, насосної, конюшні, шлакового складу, які розташовані по АДРЕСА_2 85/100 частини нежитлової будівлі, тарного складу, яка складається з прохідної, тарного цеху, пилорами, двох цегляних артезіанських свердловин, які знаходяться по АДРЕСА_3

Після смерті бувшого чоловіка, ОСОБА_6, вона позбавлена можливості оформити право власності на Ѕ частину цього майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки на спірне майно відсутні правовстановлюючі документи, про що зазначив нотаріус, відмовляючи у видачі їй свідоцтва про право на це майно.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 15.02.2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку майна, а саме: кафе-магазину, площею 11,4 кв.м., яке знаходиться по АДРЕСА_1, який складається з прохідної, позначеної літерою «Б», розміром 7,2 кв.м., контори «В», площею 63,1 кв.м., складу «Г», площею 299,1 кв.м., свинарника «Д» площею 602,9 кв.м., насосної «Ж», площею 10,8 кв.м., конюшні «З», площею 21 кв.м., шлакового складу «К», площею 262,9 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_2; 85/100 частини нежитлової будівлі, тарного складу, до якого входять: прохідна «Б», площею 33,8 кв.м., тарний цех «В», площею 223,9 кв.м., пилорама «Г», площею 90,2 кв.м., цегляна артезіанська свердловина №1 площею 27,8 кв.м., цегляна артезіанська свердловина №2, площею 32,4 кв.м., які знаходяться по вулиці Миру, 157/3 в м. Деражня Хмельницької області, як на частку у спільному майні подружжя.

Додатковим рішенням Деражнянського районного суду від 17.09.2018 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2116,67 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначив, що суд невірно встановив обставини справи та помилково провів оцінку доказів, оскільки не врахував, що спірне майно не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки було придбано ним за особисті кошти. Суд прийшов до необґрунтованого висновку про те, що позовна давність в даному випадку не сплила. Стаття 392 ЦК України не регулює спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_2 не є власником спірного майна, справа не містить доказів існування конкретних правовстановлюючих документів на це майно, які були втрачені позивачем. Відсутні також об'єктивні дані щодо відмови нотаріального органу у видачі свідоцтва про право на частку в майні, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В суді представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач, його представник, а також відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.09.1991 року, під час якого народилися їх спільні діти: сини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням суду від 07.06.2004 року шлюб було розірвано.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_6 набули майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, на підставі рішення виконкому Деражнянської міської ради народних депутатів №90/12 від 14.12.1999 року ОСОБА_6 було передано у власність кафе-магазин площею 111,4 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 23.12.1999 року виконавчим комітетом Деражнянської міської ради на ім'я ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право особистої власності на вищевказане приміщення кафе-магазина.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.12.2003 року, ОСОБА_6 придбав у Хмельницької обласної спілки споживчих товариств в особі директора Деражнянського плодоконсервного заводу ОСОБА_1 майновий комплекс «Сушарка», розташований по АДРЕСА_2 до складу якого входять прохідна, контора, склад, свинарник, насосна, конюшня, шлаковий склад. Відповідно до п. 3 цього договору продаж був вчинений за 28000 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. 24.03.2004 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права приватної власності на це майно за ОСОБА_6

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.12.2003 року ОСОБА_6 придбав у Хмельницької обласної спілки споживчих товариств в особі директора Деражнянського плодоконсервного заводу ОСОБА_1 85/100 частин нежитлової будівлі, тарного складу, яка складається з прохідної, тарного цеху, пилорами, двох цегляних артезіанських свердловин, які знаходяться по АДРЕСА_3 Відповідно до п. 3 цього договору продаж був вчинений за 14700 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. 24.03.2004 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права приватної власності на це майно за ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина за законом. Спадщину прийняла ОСОБА_2 в інтересах двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також батько спадкодавця, ОСОБА_8

Як вбачається зі змісту листів державного нотаріуса по нотаріальному обслуговуванню населення Деражнянського району Хмельницької області від 07.06.2016 року, №№90/02-14, 91/02-14, 92/02-14, адресованих ОСОБА_2, видати свідоцтво про право на спадщину на спірне нерухоме майно неможливо у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на це майно. 14.07.2016 року у газеті «Вісник Деражнянщини» опубліковано оголошення про втрату правовстановлюючих документів на вказану нерухомість.

09.12.2005 року ОСОБА_2 звернулася до Деражнянської нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спірному майні, яке є об'єктом права спільного сумісного майна подружжя.

19.01.2017 року державний нотаріус видав ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на Ѕ частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу з ОСОБА_6, яке складається з земельної ділянки площею 0,1000 га.

Задовольняючи позов суд виходив з доведеності факту придбання спірного майна під час перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. Оскільки оригінали правовстановлюючих документів на майна було втрачено, тому нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на Ѕ частину нерухомого майна, в зв'язку з чим позовні вимоги слід визнати такими, що підлягають задоволенню. Суд також обґрунтував безпідставність посилання ОСОБА_1 на сплив позовної давності з урахуванням обставин справи та вимог закону.

Такі висновки суду є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За змістом ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Статтею 28 КпШС передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Задовольняючи позовні вимоги суд обґрунтовано виходив з того, що оскільки нерухоме майно було придбано під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, за їх спільні кошти, воно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому позивач має право на Ѕ частину цього майна. При цьому суд правильно вказав на ту обставину, що справа не містить об'єктивних даних щодо належності спірного нерухомого майна на праві приватної (особистої) власності бувшому чоловікові позивача - ОСОБА_6 або апелянту ОСОБА_1

Досліджені судом вищенаведені докази вказують на те, що нерухоме майно, яке є предметом спору, було придбано ОСОБА_6 за відплатними договорами, які на даний час є чинними, тому підстав стверджувати про те, що майно було придбано за кошти інших осіб, зокрема, апелянта, відсутні. Квитанції до прибуткового касового ордеру від 28.07.1998 року та 22.09.2003 року, на які апелент ОСОБА_1 посилався як на обставину, яка свідчить про придбанням ним спірного майна вищевказаних доказів не спростовують.

Безпідставним є також твердження апелянта щодо спливу позовної давності в даному випадку.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з п. 15 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року, №11 початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як вбачається яз матеріалів справи, позивач дізнався про порушення свого права власності на спірне майно 07.06.2016 року, коли нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право власності на кафе - магазин, майновий комплекс «Сушарка» та 85/100 частини нежитлової будівлі, тарного складу з підстав відсутності правовстановлюючих документів, тому з урахуванням трьохрічної позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України та враховуючи дату звернення ОСОБА_2 до суду з позовом, липень 2016 року, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позовна давність не сплила.

Та обставина, що в 2005 році ОСОБА_2 зверталася до нотаріуса про видачу їй свідоцтва про право власності на Ѕ спірного майна та звернення в 2006 році адвоката із запитом до бюро технічної інвентаризації щодо надання копій правовстановлюючих документів на нерухомість не свідчить про те, що з того часу позивач дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, оскільки такі дії жодним чином не свідчать про порушення її права, як співвласника майна, яке має статус спільного сумісного майна подружжя.

Саме після відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право власності на спірне майно в червні 2016 року стало підставою для звернення ОСОБА_2 до суду за захистом свого права на підставі ст. 392 ЦК України. Відмовивши позивачу у вчиненні нотаріальної дії нотаріус, діючи в даному випадку від імені держави, тим самим не визнав права ОСОБА_2 на нерухомість, у зв'язку з чим остання правомірно звернулася до суду за захистом невизнаного права.

Питання розподілу судових витрат між сторонами було вирішено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 141 ЦПК України в додатковому рішенні суду від 17.09.2018 року, яке в апеляційному порядку оскаржено не було.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, тому підстав для задоволення вимог апелянта судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 15 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17.04.2019 року.

Головуючий Судді