22-ц/812/575/19Провадження № 22-ц/812/575/19
Провадження № 22-ц/812/597/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю:представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 471/704/18-ц за апеляційними скаргами

ОСОБА_3 та ОСОБА_2

на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, ухваленого 28 січня 2019 року під головуванням судді -Явіци І.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно.

Позивач зазначав, що він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері та в установлений законом строк ІНФОРМАЦІЯ_1 року подав заяву про прийняття спадщини. Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 12 червня 2015 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на всі земельні ділянки, які входили до складу спадщини. При зверненні до суду ОСОБА_4 зазначала, що вона не може успадкувати частину земельних ділянок через втрату державного акта, а частину через те, що спадкодавець взагалі не отримала державний акт на право власності згідно свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 Вказане рішення Братського районного суду Миколаївської області було змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївськоі області від 26 жовтня 2017 року, у результаті чого за ОСОБА_4 було визнано право власності на Ѕ частку кожної із п'яти земельних ділянок.

Враховуючи вказане, а також те, що - відповідач ОСОБА_6 написав нотаріально посвідчену заяву, якою відмовився від належної йому частки у спадщині на користь позивача, останній просив визнати за ним право власності на Ѕ частку кожної земельної ділянки для ведення сільськогосподарського товарного виробництва стосовно яких відкрилася спадщина, а саме площами 8,85 га, 0,25 га, 4,74 га, 4,28 га та 0,25 га, розташованих в межах території Сергіївської сільської ради Братського району Миколаївської області.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення мотивовано тим, що позивач, після прийняття спадщини, не звертався до нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва на спадщину та не отримав відмови нотаріуса, також позивач не скористався оформленням державної реєстрації права власності спадкодавця відповідно до п. 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, також позивачем не надано доказів щодо реального існування в наявності спірних земельних ділянок, що на думку суду свідчить про відсутність підстав для застосування положень ст. 392 ЦК України. Також, судом зазначено про сприяння учасникам судового процесу мови в реалізації їх процесуальних прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно вважав, що можливість отримання свідоцтва на спадщину у нотаріуса позивачем не втрачена, оскільки даний факт перевірявся судом у справі за позовом ОСОБА_4 про що свідчать матеріали даної справи.

В апеляційній скарзі також зазначено, що суд безпідставно поставив під сумнів втрату оригіналу правовстановчих документів на спадкові земельні ділянки, посилаючись на те, що можливо вони є в наявності у інших спадкоємців, тоді як це питання було з'ясовано між спадкоємцями і вони не заперечували проти задоволення позову, в зв'язку з чим і мало місце звернення до суду.

В своїй апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 зазначав, що судом неповно встановлено всі обставини справи та він не заперечує, щоб за позивачем було визнано право власності на Ѕ частин земельних ділянок.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно ж до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Сергіївської сільської ради Братського району Миколаївської області від 02 квітня 2013 року, свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_2, повторно виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Центрально- Міського району м. Макіївки від 16 березня 2004 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 07 червня 2017 року (а.с.9,10,11).

Спадкова справа № 57/2013 щодо майна померлої ОСОБА_7 заведена 18 квітня 2013 року за № 54401999 у Братській державній нотаріальній конторі Миколаївської області.(а.с.75-82).

Частинами першими статей 1268, 1269 ЦК України, встановлено, що спадкоємець за законом, або заповітом має право прийняти спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини, у строк встановлений ч.1 ст. 1270 ЦК України, тобто протягом шести місяців із дня відкриття спадщини (а.с. 119).

4 червня 2013 року, позивач, як спадкоємець першої черги за законом, подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері, яку посвідчено приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_8, зареєстрована в реєстрі за № 687. Братською державною нотаріальною конторою цю заяву зареєстровано в Книзі обліку спадкових справ 03 липня 2013 року за № 174 (а.с.80 зв.).

Окрім позивача, заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 подали її донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_2, а донька спадкодавця ОСОБА_9 від прийняття спадщини відмовилась на користь ОСОБА_4, про що подала до Братської районної державної нотаріальної контори Миколаївської області відповідну заяву від 22 липня 2013 року (а.с.81,81 зв.,79 зв.).

Відповідно копій державних актів на право власності на земельні ділянки та згідно з довідкою Відділу у Братьському районі Держгеокадастру у Миколаївській області від 6 липня 2018 року земельні ділянки для ведення сільськогосподарського товарного виробництва стосовно площами 8,85 га, 0,25 га, 4,74 га, 4,28 га та 0,25 га, розташованих в межах території Сергіївської сільської ради Братського району Миколаївської області належать ОСОБА_10 (а.с. 21,197-199).

Із змісту позовних вимог вбачається, що підставою звернення до суду, стала відсутність оригіналів правовстановчих документів на земельні ділянки, які є предметом спадщини.

Як на підтвердження цього факту позивач посилався на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 12 червня 2015 року ухваленого за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, яким позов задоволено, визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на всі земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,85 гектарів кадастровий номер НОМЕР_3; земельну ділянку площею 0,25 гектарів кадастровий номер НОМЕР_4; земельну ділянку площею 4,74 гектарів кадастровий номер НОМЕР_5; земельну ділянку для площею 4,28 гектарів кадастровий номер НОМЕР_6; земельну ділянку площею 0,25 гектарів кадастровий номер НОМЕР_7, які розташовані в межах території Сергіївської сільської ради Братського району Миколаївської області, в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 83-84).

Проте, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2017 року вказане рішення Братського районного суду Миколаївської області змінене, позов ОСОБА_4 задоволено частково та визнано за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 на Ѕ частку вказаних земельних ділянок (а.с.85-87).

В зазначеному рішенні, судом апеляційної інстанції установлено, що нотаріусом було відмовлено ОСОБА_4 видачі свідоцтва про право на спдшину, через відсутність оригінналу Державного акту серії НОМЕР_8 від 09 лютого 2004 року на три земельні ділянки, який було втрачено, а також відсутність державної реєстрації права ОСОБА_7, яке було засвідчене свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12 грудня 2011 року на дві інших земельних ділянки.

На підтвердження права власності спадкодавця ОСОБА_7 на вказані земельні ділянки, позивачем в даній справі надані копії державних актів на всі земельні ділянки. З пояснень учасників справи слідує, що копії документів зберігалися у відповідача ОСОБА_2, оригінали вказаних актів відсутні і на даний час ( а.с. 197-199).

Районний суд відмовляючи в задоволенні позову остаточно виходив з того, що позивачем не надано відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, а також що позивач не скористався Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ та не зареєстрував право власності за спадкодавицей.

Також, в рішенні зазначено, що судом роз'яснювалися обставини, які підлягають доказуванню, однак позивач не скористався своїми процесуальними правами.

Проте таке твердження суду не грунтується на матеріалах справи.

Так, у справі 21 вересня 2018 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 8 жовтня 2018 року, яке в зв'язку з неявкою відповідачів було відкладено на 22 жовтня 2018 року. У розгляді справи в підготовчому судовому засіданні 22 жовтня 2018 року, в зв'язку із витребуванням доказів, а саме спадкової справи оголошено перерву до 6 листопада 2018 року.

6 листопада 2018 рорку відкладено підготовче засідання в зв'явзу з неявкою сторін на 20 листопада 2018 року. Цієї ж дати постановлено ухвалу про продовження строку підготовчого провадження до 12 грудня 2018 року та визнано явку позивача в судове засідання обов'язковою. В останньому судовому засіданні закрито підготовче провадження у справі.

Відповідно до положень ст. 189 ЦПК України завданням підготовчого провадження є остаточне визначення предмету спору та характер спірних правовідносин позовних вимог та складу учасників судового процессу, визначення обставин справи, які підлягають встановленню та зібрання відповідних доказів, вчинення інших дій з метою забезпечення правильного своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Пунктами 5, 6, 7 ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд, може роз'яснювати учасникам справи, які обставини входять до предметиа доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи.

Як зазначено розгляд справи у підготовчому засіданні відкладався декілька разів. У судових засіданнях 8, 22 жовтня 2018 року представник позивача була присутня. Однак, суд не виконав приписи наведеної процесуальної норми, а формально відкладав судові засідання в зв'язку з неналежним повідомленням про розгляд справи відповідачів, тоді як вказана обставина (неявка чи неповідомлення про час та місце розгляду справи відповідача) є обовязковою для відкладення справи, проте не є перешкодою для одночасного вирішення питань щодо визначення доказів, які мають бути надані саме позивачем.

В подальшому визнаючи явку позивача та його представника обов'язковою, суд також у відповідних ухвалах не зазначив, які саме обставини справи має особисто підтвердити чи спростувати позивач та які докази має надати. За вказаних обставин, використовуючи свої процесуальні права, в подальші підготовчі судові засідання 6, 20 листопада, 12 грудня 2018 року, оскільки вони були спрямованні лише на встановлення місця перебування відповідачів та їх належне повідомлення, позивач та її представник не з'явилися, подавши заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 108 , 135, 136).

Таким чином суд не вдався до ефективного використання процессуального часу, в наслідок чого підготовче засідання хоча і тривало протягом максимально встановленого законом терміну, не було використано для виконання завдань встановлених законом, які підлягали вирішенню саме в підготовчому засіданні.

Натомість, в судовому засіданні розгляду даної справи по суті 11 січня 2019 року, в якому був присутній позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1, суд зазначив про неможливість заслухання його пояснень, через відсутність данних про належне повідомлення відповідачів, та вказав, що не вбачає підстав для обов'язкової явки позивача, оскільки пояснення може надати його представник і лише в данному судовому засіданні відповідно до журналу судового засідання зазначено, що суддя доводить до відома учасників справи про обставини доказування (а.с. 179-180).

Натомість ніяких заперечень з боку позивача чи то його представника щодо небажання надати докази на підтвердження обставин справи, в тому числі і письмової відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про спадщину, на носії звукозапису судового процесу не відображено, відсутні данні про таке і в журналі судового засідання. Більш того, в черговий раз судове засідання відкладено лише в звязку з необхідністю додаткового направлення повідомлень відповідачам про час та місце розгнляду справи, що є вірним, проте знову ж не надано строку позивачу для надання відповідної відповіді нотаріуса.

Викладене не дає підстав для висновку про належне сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, роз'яснення процесуальних прав, обов'язків та наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій.

Апеляційний суд, згідно з положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам, оскаржуване рішення суду не відповідає.

Так, в апеляційному суді представником позивача надано, лист Братьскої державної нотаріальної контори від 9 квітня 2019 року адресований ОСОБА_2 на його заяву про те, що для видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_7 на земельні ділянки, є необхідною умовою подання оригіналів правоустановлювальних документів на вказане нерухоме майно. Нотаріусом було рекомендовано звернутись до суду для захисту своїх спадкових прав.

Вказана обставина свідчить про неможливість оформлення спадкових прав позивача у нотаріальному порядку.

Крім того, відсутня можливість і здійснення державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця, оскільки відповідно до положень ст.66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25 грудня 2015 року, з нраступними змінами, для цього необхідно подати документи, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, тобто ті ж самі оригінали правовстановлювальних документів.

Пленум Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у п. 23 роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Вимогами ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що право власності позивача на спадкове майно фактично не визнається, воно підлягає визнанню у судовому порядку.

Як зазначено, відповідно до спадкової справи, спадщину прийняли троє спадкоємців, а саме діти померлої: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

При цьому, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черг ( ч.2 ст. 1274 ЦК України).

Відповідно до вказаних норм, донька ОСОБА_9 подала заяву до нотаріуса у шестимісячний строк після смерті спадкодавця, про відмову від спадщини на користь ОСОБА_4

ОСОБА_2 такої заяви не подав, а навпаки звернувся з заявою про прийняття спадщини, яка не відкликана ним у порядку ч.5 ст. 1269 ЦК України, тобто протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Посилання ОСОБА_2 на його заяву, як на відмову від спадщини на користь позивача, не відповідає наведеним вимогам закону, а тому не має правових наслідків.

Враховуючи положень ч.1 ст. 1267 ЦК України, за якою частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, з урахуванням чотирьох спадкоємців першої черги за законом ( позивач ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_9.), то позивач має право на ј частку від спірного спадкового майна, тобто - на ј частку кожної із п'яти земельних ділянок.

Згідно з нормами п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведені обставини, оскаржуване рішення, як таке, що ухвалене без належного дотримання норм процессуального права, що стало підставою для невірного ухвалення рішення суду, воно підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог, з визнанням за ОСОБА_3 права власності на ј частину кожної спірної земельної ділянки.

При цьому колегія не вважає перешкодою для визнання права на частку у спадковому майні за позивачем через те, що земельні спірні ділянки не зареєстровані в Держгеокадастрі на ім'я спадкодавця.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року на ј частку земельних ділянок площами: 4,74 га кадастровий номер НОМЕР_5; 4,28 га кадастровий номер НОМЕР_6, 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_7, 8,85 га кадастровий номер НОМЕР_3, 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_4, розташовані в межах території Сергіївської сільської ради Братського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 22 квітня 2019 року.

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Т.В.Крамаренко