Справа № 466/291/13- ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

за участю секретаря Шаповалової Ю.О.

представника позивача Городній О.М.

представника відповідача ОСОБА_2- Пелюк С.С.

справа № 466/291/13-ц

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, з участю третьої особи ПАТ «Західно-Український Консорціум» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 151307К21 від 05 квітня 2007 року та кредитним договором №151311К6 від 22 березня 2011 року, укладеними в рамках генеральної кредитної угоди № 151310N2 від 26.07.2010

ВСТАНОВИВ :

16 січня 2013 року, Шевченківським районним судом міста Львова одержано позовну заяву від 30 листопада 2012 року Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 151307К21 від 05 квітня 2007 року та Кредитним договором № 151311К6 від 22 березня 2011 року, укладеним в рамках Генеральної кредитної угоди № 151310N2 від 26 липня 2010 року в розмірі 4 434 398,10 доларів США та 53 758 215,12 гривень (Том 1, а.с.1-6).

В обґрунтування позивних вимог Позивач зазначає, що між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Приватним акціонерним товариством «Західно-Український Консорціум» було укладено Генеральну кредитну угоду №151310N2 від 26.07.2010 із змінами і доповненнями, відповідно до умов якої, банк проводить кредитні операції (в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність») на підставі та з урахуванням умов кредитних договорів, що діють в рамках Генеральної угоди.

На даний час в рамках Генеральної угоди, зокрема, діють і є додатками до Генеральної угоди, укладені між Банком та АТ «ЗУК»:

1. Кредитний договір №151307К21 від 05.04.2007 (відновлювальна кредитна лінія) із змінами і доповненнями, з лімітом кредитної лінії у розмірі, зазначеному в пп.3.2.1 п.3.2. cт.3 Кредитного договору №151307К21: з 05.04.2007 по 29.01.2009 - еквівалент 30 000 000,00 гривень; з 30.01.2009 по 26.07.2010 - 6 171 442,00 доларів США; з 27.07.2010 по 21.03.2011 - 4 786 442, доларів США; з 22.03.2011 - 3 721 942,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення кредиту - 28.02.2012 (пп.3.2.2 п.3.2. ст.3 Кредитного договору №151307К21), зі сплатою процентів за користування кредитом в порядку та в розмірі, встановлених пп.3.2.5 п.3.2 ст.3 та п.3.5 ст.3 Кредитного договору №151307К21, зі сплатою комісії в порядку та розмірі, встановлених пп.3.2.6 та пп.3.2.8 п.3.2 ст.3 та ст.4 Кредитного договору №151307К21;

2. Кредитний договір №151311К6 від 22.03.2011 (відновлювальна кредитна лінія) із змінами і доповненнями, з лімітом кредитної лінії у розмірі 42 000 000,00 гривень (пп.3.2.1 п.3.2. ст.3 Кредитного договору №151311К6); з кінцевим терміном погашення кредиту - 25.07.2012 (пп.3.2.2 п.3.2. ст.3 Кредитного договору №151311Кб), зі сплатою процентів за користування кредитом в порядку та в розмірі, встановлених пп.3.2.4 п.3.2 ст.3 та п.3.5 ст.3 Кредитного договору №151311К6, зі сплатою комісії в порядку та розмірі, встановлених пп.3.2.5. п.3.2 cт.3 та ст.4 Кредитного договору №151311Кб.

Банк виконав взяті на себе зобов'язання за Генеральною угодою та Кредитними договорами: на виконання пп.5.1.3. п.5.1. cт.5, пп.б.1.1. п.6.1. ст.6 Генеральної угоди ст.1, п.3.1, пп.3.2.1 п.3.2, п.3.3 ст.3 Кредитних договорів AT «Укрексімбанк» надав AT «ЗУК» грошові кошти, що відображено на відповідних рахунках АТ «ЗУК» відповідно до умов Кредитних договорів.

З метою забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за Генеральною угодою (невід'ємною частиною якої є Кредитні договори), зокрема, було укладено договори поруки: №151310Р11 від 26.07.2012 між Банком та ОСОБА_2, №151310Р12 від 26.07.2012 між Банком та ОСОБА_4.

У зв'язку з порушенням АТ «ЗУК» своїх зобов'язань за Кредитними договорами, станом 16.11.2012 прострочена заборгованість перед АТ «Укрексімбанк», що складає 4434398,10 доларів США та 53758215,12гривень, а тому АТ «Укрексімбанк» змушено звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості, яка виникла.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Ковальчука О.І. від 21 січня 2013 року у справі № 466/291/13-ц, вказану позовну заяву залишено без руху з підстав несплати судового збору у встановленому законодавством розмірі, позивачеві надано строк на усунення недоліків (Том 1, а.с.10).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Львова Ковальчука О.І. від 08 лютого 2013 року у справі № 466/291/13-ц, матеріали позовної заяви ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості визнано неподаними та повернуто позивачу (Том 1, а.с.12).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 09 квітня 2015 року у справі № 466/291/13-ц, провадження № 22-ц/783/1366/15, апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова від 08 лютого 2013 року про повернення матеріалів позовної заяви у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором- скасовано, матеріали позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано на новий розгляд до Шевченківського районного суду міста Львова для вирішення питання щодо відкриття провадження (Том 1, а.с.121-123).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Львова Федорової О.Ф. від 25 травня 2015 року відкрито провадження у справі № 466/291/13-ц, розгляд цивільної справи призначено на 04 червня 2015 року на 10 год. 30 хв. (Том 1, а.с.130).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 11 червня 2015 року у справі № 466/291/13-ц, провадження по даній цивільній справі - закрито. В обґрунтування ухвали про закриття провадження по справі суд послався на те, що Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова у складі головуючої судді Глинської Д.Б. від 19 червня 2015 року у справі № 466/1447/13-ц, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року відмовлено в задоволенні позову про стягнення заборгованості між тими самими сторонами про той самий предмет з тих самих підстав, що є підставою для закриття провадження у справі, згідно п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України (в редакції ЦПК України, чинного станом на 11 червня 2015 року) (Том 1, а.с.168).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 21 січня 2016 року у справі № 466/291/13-ц, провадження № 22-ц/783/212/16, апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено та Ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова від 11.06.2015 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Скасовуючи ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова про закриття провадження, Апеляційний суд Львівської області вказав, що причиною відмови у задоволені позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» стало припинення поруки на підставі частини 4 статті 559 ЦК України, оскільки позивач пред'явив позов 26 лютого 2013 року, разом з тим, суд не звернув увагу на те, що позов банку у вказаній справі поданий з дотриманням шестимісячного строку у розумінні частини 4 статті 559 ЦК України на відміну від позову в іншій справі, по якій судом винесено рішення (Том 1, а.с.213-214).

Після повернення справи з апеляційної інстанції 04.02.2016, цивільну справу передано для продовження розгляду судді Свірідовій В.В. (а.с.216 т.1).

03.03.2016 року, в судовому засіданні, на підставі клопотання позивача, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватне акціонерне товариство «Західно-Український Консорціум», розгляд справи відкладено на 06 квітня 2016 року на 11:00 год. (Том 1, а.с.223).

06.04.2016 року, до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої, позивач просив суд стягнути на свою користь з ОСОБА_2, ОСОБА_4 заборгованість за Кредитним договором № 151307К21 від 05 квітня 2007 року та Кредитним договором № 151311К6 від 22 березня 2011 року, укладеним в рамках Генеральної кредитної угоди № 151310N2 від 26 липня 2010 року в розмірі 4 446 049,80 доларів США та 53 887 187,91 гривень (Том 1, а.с.228-229).

29.03.2017 року до суду надійшла заява представника позивача про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої, позивач просив суд стягнути на свою користь з ОСОБА_2, ОСОБА_4 заборгованість за Кредитним договором № 151307К21 від 05 квітня 2007 року та Кредитним договором № 151311К6 від 22 березня 2011 року, укладеним в рамках Генеральної кредитної угоди № 151310N2 від 26 липня 2010 року в розмірі 4 451 892,80 доларів США та 53 887 187,91 гривень (Том 3, а.с.243-244).

29.03.2017 ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова призначено судово-економічну експертизу (Том 4, а.с.22), в якій вказано підстави для призначення судової експертизи та перелік питань, поставлених на дослідження експертові. Проведення експертизи доручено експертам Науково-дослідницького центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України. Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» зобов'язано надати в розпорядження експертів на першу їх вимогу, усю необхідну для експертів інформацію та документи (Том 4, а.с.25-27).

ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на Ухвалу суду про призначення експертизи подано апеляційну скаргу (Том 4, а.с.31).Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року у справі № 466/291/13, провадження № 22-ц/783/3487/17 апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» відхилено, Ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова від 29 березня 2017 року залишено без змін (Том 4, а.с. 59-60).

06.02.2018 року, на адресу суду надійшло повідомлення судового експерта Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України Дідоборща В.А. за № 186/17 про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи по цивільній справі № 466/291/13-ц (Том 4, а.с.75-86).

27.03.2018р., ухвалою суду поновлено провадження у справі. (Том 4, а.с. 92).

В судовому засіданні 27 березня 2019 року, представник позивача Городня О.М. позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні.

В судовому засіданні 27 березня 2019 року, представник відповідача ОСОБА_2, адвокат Пелюк С.С. проти позову заперечив повністю, просив суд в задоволенні позову в частині позовних вимог, що стосуються ОСОБА_2, відмовити.

В судове засідання 27 березня 2019 року відповідач ОСОБА_4 або його представник, представник третьої особи ПРАТ «Західно-Український Консорціум» не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Вказані учасники цивільного процесу в жодне судове засідання у даній справі не з'являлись.

За таких підстав, керуючись частиною 1 ст.223 ЦПК України, суд ухвалив продовжувати розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_4 та його представника та за відсутності представника третьої особи ПРАТ «Західно-Український Консорціум» за участі представника позивача та представника відповідача ОСОБА_2 на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши в судовому засідання 27.03.2019 наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

26 липня 2010 року, між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» - Банком та Приватним акціонерним товариством «Західно-Український Консорціум» - позичальником укладено Генеральну угоду № 151310N2 із змінами і доповненнями (далі - Генеральна угода, Том 2, а.с.90-109).

У відповідності до пункту 4.1. статті 4 Генеральної угоди, відповідно до положень та умов цієї Генеральної угоди, Банк проводить Кредитні операції в межах лімітів, визначених пунктом 4.5. Генеральної угоди на підставі та з урахуванням умов Кредитного договору, укладеного в рамках цієї Генеральної угоди (Том 2, а.с. 94).

26 липня 2010 року, між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» - Кредитором та ОСОБА_2 - Поручителем, укладено Договір поруки № 15130Р11 (далі - Договір поруки №15130Р11, Том 2, а.с.248-250).

Згідно пункту 3.1. статті 3 Договору поруки № 15130Р11, поручитель зобов'язується перед Кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання Позичальником Основного зобов'язання (Том 2, а.с.249). При цьому, в розумінні Договору поруки № 15130Р11, Позичальником є Закрите акціонерне товариство «Західно-Український Консорціум». Основним зобов'язанням є зобов'язання Позичальника, передбачені Кредитною угодою щодо відшкодування суми кредиту, процентів, штрафних санкцій, а також, всіх та будь-яких витрат, пов'язаних з наданням та обслуговуванням кредиту. Кредитною угодою є Генеральна угода від 26 липня 2010 року № 151310N2 та всі Кредитні договори, що є додатками до цієї Генеральної угоди в межах кредиту у розмірі, що не перевищуватиме ліміту еквівалентного 71 800 000,00 гривень терміном користування до 25 липня 2012 року (Том 2, а.с. 248).

Також, 26 липня 2010 року, між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» - Кредитором та ОСОБА_4 - Поручителем, укладено Договір поруки № 15130Р12 на таких самих умовах, що і з ОСОБА_2 (Том 2, а.с.251-253).

Окрім того, судом встановлено, що 05 квітня 2007 року, між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Закритим акціонерним товариством «Західно-Український Консорціум» укладено Кредитний договір № 151307К21 (далі - Кредитний договір № 151307К21, Том 2, а.с.121-135).

26 липня 2010 року, між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Приватним акціонерним товариством «Західно-Український Консорціум» укладено Додаток № І до Генеральної угоди, згідно якої, заборгованість за Кредитним договором 151311К21 та заборгованість за Кредитним договором 151307К21, є такою, що діятиме в рамках Генеральної угоди (Том 2, а.с.110).

22 березня 2011 року, Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Приватним акціонерним товариством «Західно-Український Консорціум» укладено Кредитний договір № 151311К6 (далі - Кредитний договір №151311К6, Том 2, а.с.192-213).

За твердженням представника позивача, на виконання Кредитного договору № 151307К21 в межах Генеральної угоди, позивачем надано, а третьою особою у справі ПРАТ «Західно-Український Консорціум» одержано грошові кошти в розмірі 3 721 942,00 доларів США (оснований борг), які не повернуто, у зв'язку з чим, станом на день звернення до суду із остаточною заявою про уточнення позовних вимог (Том 4, а.с.а.с.192-193), у третьої особи у справі ПРАТ «Західно-Український Консорціум» перед позивачем за Кредитним договором № 151307К21 утворилась заборгованість в загальному розмірі 4 451 892,80 доларів США.

Також, за твердженням представника позивача, на виконання Кредитного договору № 151311К6 в межах Генеральної угоди, позивачем надано, а третьою особою у справі ПРАТ «Західно-Український Консорціум» одержано грошові кошти в розмірі 41 177 000,00 гривень (основний борг), які не повернуто, у зв'язку з чим, станом на день звернення до суду із остаточною заявою про уточнення позовних вимог (Том 4, а.с.а.с.192-193), у третьої особи у справі ПРАТ «Західно-Український Консорціум» перед позивачем утворилась заборгованість за Кредитним договором № 151311К6 в загальному розмірі 52 083 524,73 гривень.

В обґрунтування розміру заборгованості, представником позивача надано виписки про рух грошових коштів, меморіальні ордери (Том 3, а.с.1-220) та розрахунок заборгованості, складений представником позивача (Том 3, а.с.247-250, Том 4, а.с. 1-19).

Окрім того, в підтвердження розміру заборгованості третьої особи у справі ПРАТ «Західно-Український Консорціум» перед позивачем у справі за вказаними вище Кредитними договорами, представником позивача надано суду копію Рішення Господарського суду міста Києва від 06 березня 2014 року у справі № 910/355/13 про стягнення з ПРАТ «Західно-Український Консорціум», ТОВ «Сталеві Конструкції - України», ТОВ «Металпак», ТОВ «Веданта» грошову суму на користь позивача (Том 3, а.с.227-234), а також, копію Постанови Київського апеляційного господарського суду від 06 червня 2014 року у справі № 910/355/13, якою зазначене рішення Господарського суду міста Києва залишено без змін (Том 3, а.с.235-240).

Також, представником позивача Будниченком О.В. до відповіді позивача на відзив відповідача (Том 4, а.с.150) додано копії судових рішень з Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме, Ухвали Апеляційного суду Львівської області від 21 січня 2016 року у справі № 466/291/13, Рішення Господарського суду міста Києва від 06 березня 2014 року у справі № 910/355/13, Постанови Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 913/758/16, Постанови Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 591/3284/15-ц.

З посиланням на вказані вище докази та на ст.ст.526, 530, 536, 546, 549, 553, 554, 543, 610, 625, 1050, 1054 Цивільного кодексу України (Том 1, а.с. 5), представник позивача просив позов задовольнити.

В своєму відзиві на позов (Том 4, а.с.105-110), представник відповідача ОСОБА_2, адвокат Пелюк С.С. вказав на припинення поруки, встановленої Договором поруки № 15130Р11 на підставі частини 1 статті 559 ЦК України у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди. В обґрунтування вказаного доводу послався на пункт 4.5. Генеральної угоди, якою встановлено обмеження ліміту сумою, еквівалентно 71 800 000,00 гривень (Том 2, а.с.94), на підпункт 5.2.16. пункту 5.2. статті 5 Генеральної угоди, якою закріплено обов'язок сторін Генеральної угоди дотримуватися встановлених Генеральною угодою та Кредитними договорами Загального ліміту заборгованості за Генеральною угодою (Том 2, а.с.96).

На думку представника відповідача ОСОБА_2, фактичні дії сторін кредитних договорів - позивача та третьої особи у справі свідчать про недотримання загальних умов кредитування, встановлених Генеральною угодою, що в подальшому призвело до фактичного перевищення максимально можливого встановленого Генеральною угодою ліміту кредитування про що свідчать розрахунок розміру заборгованості, наданий представником позивача, а саме, за Кредитним договором № 151307К21 розмір основного боргу становить 3 721 942,00 доларів США, а за Кредитним договором № 151311К6 розмір основного боргу становить 41 177 000,00 гривень, а сукупний розмір заборгованості за Кредитним договором № 151307К21 (основного боргу) та за Кредитним договором № 151311К6 (основного боргу) значно перевищує встановлений Генеральною угодою максимально допустимий еквівалент в 71 800 000,00 гривень (пункт 4.5. Генеральної угоди, Том 2, а.с.94).

Також, представник відповідача ОСОБА_2 послався на те, що припинення поруки, встановленої Договором поруки № 15130Р11 на підставі частини 1 статті 559 ЦК України встановлено остаточним судовим рішенням, - Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року у справі № 466/1447/13 (Том 1, а.с.156-160), яка залишена без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року (Том 4, а.с.116-119), а тому, на його думку, ця обставина не підлягає доказуванню у цій справі згідно частини 4 статті 82 ЦПК України та є достатньою самостійною підставою для відмови в позові.

Окрім того, в своєму відзиві на позов (Том 4, а.с.105-110), представник відповідача ОСОБА_2 послався також на припинення поруки, встановленої Договором поруки № 15130Р11 на підставі частини 4 статті 559 ЦК України у зв'язку з пропуском встановленого строку на звернення до суду з позовом до поручителя. Наведена обставина, за твердженням представника відповідача ОСОБА_2, встановлена Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 19 червня 2013 року у справі № 466/1447/13-ц (Том 1, а.с. 141-144), яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року (Том 1, а.с.156-160) та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року (Том 4, а.с.116-119), що на його думку, також не підлягає доказуванню у цій справі згідно частини 4 статті 82 ЦПК України та є підставою для відмови в позові.

Також, представник відповідача ОСОБА_2 в своєму відзиві (Том 4, а.с.105-110) вказував на відсутність солідарної відповідальності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і на відсутність солідарної вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до них, що тягне за собою відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про солідарне стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Окрім того, представник відповідача ОСОБА_2 в своєму відзиві (Том 4, а.с.105-110) послався на те, що позичальника (третя особа у справі) та кредитодавець (позивач у справі), порушили закріплений в Генеральній угоді та кредитних договорах порядок надання-отримання грошових коштів. Зокрема, вказував, що положення статті 6 Генеральної угоди (Том 3, а.с.98) вимагали надання окремої згоди поручителя для отримання кредиту та погодження самого кредитного договору, натомість поручитель ОСОБА_2 згоди і погодження не надавав, така згода і погодження в матеріалах справи відсутні. Також, за твердженням представника відповідача ОСОБА_2, пунктом 8.1. статті 8 Кредитного договору 151307К21 (Том 4, а.с.134) встановлено, що такий договір набирає чинність з дати його підписання повноваженими представниками за умови їх затвердження рішенням акціонерів, проте, в матеріалах справи відсутнє рішення загальних зборів акціонерів ПрАТ «Західно-Український Консорціум», що, на його думку свідчить про те, що Кредитний договір 151307К21 не набрав чинність й, відповідно, тягне неможливість пред'явлення вимоги за таким договором до поручителя ОСОБА_2

Також, в своєму відзиві представник відповідача ОСОБА_2 (Том 4, а.с.105-110) посилається на те, що розмір заявленої позивачем заборгованості не підтверджений доказами, про що свідчить Повідомлення № 186/17 про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи у даній справі у зв'язку з ненаданням позивачем документів, необхідних для складання висновку по суті поставлених питань (Том 4, а.с.75-86).

З посиланням на вищевикладені обставини та докази й на ст.559 ЦК України, ст.82 ЦПК України, представник відповідача ОСОБА_2, адвокат Пелюк С.С. просив відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_2 в повному обсязі.

Надаючи оцінку доводам учасників справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частини 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України встановлено, що договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлена обов'язковість договору для його сторін.

У відповідності до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно частини 1 статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Враховуючи вказані норми законодавства України та подані представником позивача докази, які не заперечені представником відповідача, суд приходить до висновку, що між позивачем та третьою особою, на підставі укладених Генеральної угоди, Кредитного договору № 151307К21, Кредитного договору № 151311К6 виникли кредитні правовідносини, здійснення яких повинно відбуватися із суворим дотриманням погоджених сторонами умов (згідно умов укладених кредитних договорів).

Також, суд приходить до висновку, що на підставі укладених договорів поруки, між позивачем та ОСОБА_2 та, між позивачем й ОСОБА_4, виникли відносини поруки на забезпечення виконання ПРАТ «Західно-Український Консорціум» своїх обов'язків за вказаними вище кредитними договорами. При цьому, суд зазначає, що відносини поруки змінюються та припиняються в порядку, встановленому договорами поруки й законодавством України.

З наданих представником відповідача ОСОБА_2 копій судових рішень у справі № 466/1447/13 вбачається, що суди вже розглядали спір у цивільній справі за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за тими самими договорами поруки у зв'язку з невиконанням ПРАТ «Західно-Український Консорціум» тих самих Кредитних договорів, укладених в межах тієї самої Генеральної угоди.

Такий спір розглянуто судами трьох інстанцій.

Залишаючи Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 19 червня 2014 року у вказаній справі № 466/1447/13 без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» без задоволення, Апеляційний суд Львівської області встановив, що Договір поруки № 15130Р11 та Договір поруки № 15130Р12 припинені на підставі частини 1 статті 559 ЦК України у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителів без їх на це згоди, про що прямо вказав в своїй Ухвалі від 20 березня 2015 року (Том 1, а.с.159), яка залишена без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року (Том 4, а.с.116-119).

У відповідності до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд приймає до уваги те, що у справі № 466/1447/13 брали участь ті самі сторони - позивач - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (Том 1, а.с.135), а також, те, що Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року прямо встановлено обставину припинення поруки, що виникла на підставі Договору поруки № 15130Р11 - щодо ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_2, як сторін цього договору поруки на підставі частини 1 статті 559 ЦК України та прямо встановлено обставину припинення поруки, що виникла на підставі Договору поруки № 15130Р12 - щодо ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_4, як сторін цього договору поруки, відповідно, так само, на підставі частини 1 статті 559 ЦК України (Том 1, а.с.159).

Статтею 129-1 Конституції України закріплено обов'язковість судових рішень.

Наведений правовий принцип також втілений в п.7 ч.3 ст.2 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини в своєму Рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (Заява № 32053/13) вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У зв'язку з наведеним, суд зауважує, що розгляд справи між тими самими сторонами, з тих самих підстав (тих самих кредитних договорів та договорів поруки) з того самого предмету (стягнення заборгованості з тих самих осіб за тими самими договорами поруки у зв'язку з невиконанням тих самих кредитних договорів), фактично призводить до повторного слухання справи і прямо порушує принципи остаточності й обов'язковості судового рішення, як складового елементу конституційного принципу верховенства права (стаття 8 Конституції України).

В цьому контексті, суд зазначає, що Ухвала Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року у справі № 466/1447/13 (Том 4, а.с.111-1115) не тільки набрала законну силу, а і є остаточною, оскільки переглянута і залишена без змін судовим рішенням суду касаційної інстанції, - Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року, а Верховний Суд України відмовив в допуску такої справи № 466/1447/13 до провадження Верховного Суду України (Ухвала Верховного Суду України від 21 вересня 2015 року, реєстраційний номер 6-2011цс15 (Том 4, а.с.116-127), Ухвала Верховного Суду України від 30 жовтня 2015 року, реєстраційний номер 6-2303цс15 (Том 4, а.с.128-129).

Заперечуючи проти припинення поруки з підстав, передбачених частиною 1 статті 559 ЦК України, що встановлено остаточним судовим рішенням, яке набрало законну силу, в своїй відповіді на відзив представник позивача допускає лише суб'єктивне тлумачення термінів Генеральної угоди та кредитних договорів, однак, не надає суду жодних доказів, які б унеможливили виконання обов'язку суду застосувати частину 4 статті 82 ЦПК України при вирішенні даної справ. При цьому, суд наголошує, що стаття 82 ЦПК України звільняє від обов'язку доказування ту сторону, яка посилається на встановлені іншим судовим рішенням обставини. В даному випадку, на такі обставини посилається представник відповідача ОСОБА_2

При цьому, помилковим є посилання представника позивача у поданій відповіді на відзив (Том 4, а.с.144) на те, що фактична обставина не припинення поруки встановлена Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 січня 2016 року у справі № 466/291/13, оскільки, як вбачається зі змісту вказаної Ухвали (Том 1, а.с.213-214), предметом дослідження суду апеляційної інстанції була саме дата звернення до суду з позовом у справі № 466/1447/13 та дата звернення до суду з позовом у даній справі № 466/291/13, що має значення для встановлення наявності або відсутності факту припинення поруки з підстави, передбаченої саме частиною 4 статті 559 ЦК України, однак, це не впливає на юридичну оцінку обставин щодо припинення поруки з підстави, передбаченої частиною 1 статті 559 ЦК України.

Так, у справі за заявою ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про перегляд за нововиявленими обставинами Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 19 червня 2014 року у вказаній вище справі № 466/1447/13, відхиляючи апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та залишаючи Ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова від 21 січня 2016 року про відмову в задоволенні заяви без змін, Апеляційний суд Львівської області в своїй Ухвалі вказав (Том 4, а.с. 134), що встановленою у справі № 466/1447/13 підставою припинення поруки є, в тому числі, частина 1 статті 559 ЦК України, а тому, посилання ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на обставину пред'явлення позову 16 січня 2013 року не впливають на юридичну оцінку обставин.

Таким чином, з урахуванням змісту Ухвали Апеляційного суду Львівської області від 21 січня 2016 року у даній справі, якою ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова про закриття провадження скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (Том 1, а.с.213, 214), беручи до увагу доводи представника позивача, суд приймає те, що у даній справі позивач звернувся до суду з позовом 16 січня 2013 року, на відміну від іншої справи № 466/1447/13, у якій позивач звернувся до суду з позовом 26 лютого 2013 року, однак, суд наголошує, що дана обставина не може слугувати підставою для задоволення позову у даній справі, оскільки, як вказано вище, порука за Договором поруки № 15130Р11 та за Договором поруки № 15130Р12, припинена на підставі частини 1 статті 559 ЦК України у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителів без їх згоди, що встановлено остаточним судовим рішенням, яке набрало законну силу (Ухвала Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року у справі № 466/1447/13 (Том 1, а.с.156-160).

Спростовуючи наведені фактичні дані, представник позивача послався на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», яким частину 1 статті 559 ЦК України викладено в новій редакції.

Суд відхиляє посилання представника позивача на пункт 2 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» з наступних підстав.

В пункті 2 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» вказано, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

Зазначений Закон України прийнято 03 липня 2018 року, а введено його в дію 04 лютого 2019 року.

Як зазначено в тексті самого Закону України, він застосовується до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію. Отже, можливість застосування норм зазначеного Закону України до спірних правовідносин залежить від того, чи продовжують вони існувати після ведення його в дію, а саме, після 04 лютого 2019 року.

Наявними в матеріалах справи судовими рішеннями підтверджено, що відносини поруки між сторонами у даній справі припинені до 04 лютого 2019 року, про що свідчить Ухвала Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року у справі № 466/1447/13 (Том 1, а.с.156-160).

Окрім того, основу цивільного законодавства України становить Конституція України.

У відповідності до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також, у відповідності до частини 2 статті 4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Статтею 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Враховуючи наведене у сукупності, керуючись ст.10 ЦПК України, суд приходить до висновку, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» до спірних правовідносин не застосовується.

В частині оцінки доводів сторін про порядок надання та отримання грошових коштів за кредитними договорами, суд зазначає таке.

Як вбачається зі змісту підпункту 6.1.1. пункту 6.1. статті 6 Генеральної угоди, надання кредиту здійснюється за умови надання банку документів (оригіналів та їх копій, належним чином засвідчених позичальником/поручителем, що належним чином підтверджують згоду вищих органів управління позичальника/поручителя на отримання кредиту у банку, передачу у заставу/іпотеку майна/надання поруки та затвердження/погодження цієї угоди та Кредитного договору (протоколи рішень: загальних зборів учасників/акціонерів/членів позичальника/поручителя (за необхідності) та його виконавчого органу (правління або іншого органу, визначеного статутом позичальника/поручителя) (Том 2, а.с.98).

Зі змісту наведеної умови Генеральної угоди, яка поширюється на всі Кредитні договори (ст.2 Генеральної угоди, Том 2, а.с.91), суд приходить до висновку, що отримання згоди поручителя та отримання погодження поручителем відповідного кредитного договору є обов'язковим в силу ст.ст.509, 526, 626 ЦК України. При цьому, суд відхиляє доводи представник позивача, що необхідність надання такої згоди і погодження договорів визначає виключно банк, оскільки про це не зазначено у вказаному пункті Генеральної угоди. Також, підписуючи договори поруки, будучи обізнаними лише з умовами Генеральної угоди, поручителі справедливо очікували, що будь-який фінансовий тягар на них буде покладено за умови надання ними окремої згоди і погодження відповідних кредитних договорів, як це передбачено Генеральною угодою. Окрім того, суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що такі дозволи та погодження не вимагались самими Кредитними договорами, оскільки, як зазначено вище, умови Генеральної угоди поширювались на всі правовідносини і за окремими кредитними договорами, які укладались і діяли в рамках цієї Генеральної угоди (ст.2 Генеральної угоди, Том 2, а.с.91).

Також, суд звертає увагу на те, що у відповідності до пункту 8.1. статті 8 Кредитного договору № 151307К21 (Том 2, а.с.134), цей договір набуває чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін за умови їх затвердження рішенням акціонерів та надання відповідного затвердження до банку.

Позивачем суду не надано й в матеріалах справи відсутні згода поручителів на отримання кредиту, затвердження поручителем кредитних договорів, які є підставами заявлених позовних вимог, а також, не надано рішення загальних зборів ПРАТ «Західно-Український Консорціум», що свідчить про надання грошових коштів ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» всупереч умовам, що встановлені Генеральною угодою, проте, дана обставина не впливає на юридичну оцінку спірних правовідносин, оскільки обов'язок відповідачів перед позивачем відсутній в силу припинення поруки, що встановлено остаточним рішенням суду, яке набрало законну силу (Ухвала Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року, Том 1, а.с.156-160).

В частині заявленого до стягнення розміру заборгованості суд зазначає наступне.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності до частини 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтями 78-80 ЦПК України встановлені процесуальні вимоги до доказів, як-то, допустимість, достовірність, достатність.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов'язок доказування та подання доказів.

Позивач, з урахуванням зави про уточнення позовних вимог від 03 грудня 2018 року (Том 4, а.с.а.с.192-193), звернувся до суду про стягнення грошових коштів в загальному розмірі 4 451 892,80 доларів США та 52 237 534,47 гривень. Тобто, ціна позову є істотною.

За твердженням позивача, наведені суми складаються з ряду окремих величин, що включають в себе заборгованість за основним боргом, заборгованість за процентами, пеню за прострочення погашення основного боргу, пеню за прострочення погашення процентів, пеню за прострочення сплати комісії за управління кредитом, суму 3% річних у зв'язку з несвоєчасним погашенням кредиту, суму 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів, суму 3% річних в зв'язку з несвоєчасною сплатою комісії, втрати від інфляції в зв'язку з несвоєчасним погашенням кредиту, втрати від інфляції в зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів, втрати від інфляції в зв'язку з несвоєчасною сплатою комісії. При цьому, позивачем для кожної з величин заявлено різні періоди нарахування, що підтверджується розрахунком заборгованості (Том 3, а.с.247-250, Том 4, а.с. 1-19). В обґрунтування суми заборгованості, позивачем надано документи про рух грошових коштів та особисті розрахунки.

Відповідно до ст.143 ЦПК України, в редакції, чинній станом на дату прийняття ухвали про призначення експертизи, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

30 січня 2017 року, представником відповідача ОСОБА_2, адвокатом Пелюком С.С., заявлено клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи (Том 2, а.с.38, а.с.62).

29 березня 2017 року судом призначено судово-економічну експертизу (Том 4, а.с.22), про що постановлено ухвалу, в якій вказано підстави для призначення судової експертизи та перелік питань, поставлених на дослідження експертові. Проведення експертизи доручено експертам Науково-дослідницького центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України. Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» зобов'язано надати в розпорядження експертів на першу їх вимогу, усю необхідну для експертів інформацію та документи (Том 4, а.с.25-27).

Судовому експерту надавались всі матеріали справи, в тому числі, ті, якими позивач обґрунтовує розмір заявлених вимог (виписки про рух грошових коштів, меморіальні ордери та розрахунки заборгованості), проте, у відповідності до повідомлення судового експерта Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України Дідоборща В.А. за № 186/17 про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи по цивільній справі № 466/291/13-ц (Том 4, а.с.75-86).

Будь-яких інших клопотань про проведення експертизи учасниками справи не заявлялось.

Суд відхиляє посилання представника позивача на Рішення Господарського суду міста Києва від 06 березня 2014 року у справі № 910/355/13, яке, на його думку підтверджує розмір заявленої ним заборгованості, оскільки, як вбачається з самого рішення господарського суду, судом у справі № 910/355/13 позов задоволено частково, стягнуто основну заборгованість в розмірі 4 014 960 доларів США 30 центів та основну заборгованість в розмірі 49 518 285 гривень 42 копійок, однак, предметом позову у даній справі є вимога про стягнення суми основного боргу в розмірі 3 721 942,00 доларів США, а всього, 4 451 892,80 доларів США за Кредитним договором № 151307К21 та стягнення суми основного боргу в розмірі 41 177 000,00 гривень, а всього 52 083 524,73 гривень за Кредитним договором № 151311К6.

Окрім того, в силу приписів статті 77 ЦПК України, судове рішення не може підміняти собою документи первинного бухгалтерського обліку, які повинні безпосередньо підтверджувати фактичні обставини руху грошових коштів.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідачі у даній справі не були учасниками судового процесу у господарській справі № 910/355/13. У відповідності до частини 5 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як зазначено вище, саме за клопотанням представника відповідача у справі ОСОБА_2, судом призначено судову економічну експертизу із визначенням питань, які відносяться до безпосереднього предмету доказування та є предметом позову у справі, про що судом постановлено Ухвалу від 29 березня 2017 року (Том 4, а.с.25-27), однак, надання відповідей на поставлені питання судовим експертом виявилось неможливим, що підтверджується повідомленням судового експерта Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України Дідоборща В.А. за № 186/17 про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи по цивільній справі № 466/291/13-ц (Том 4, а.с.75-86). Однак, суд вважає, що дана обставина також не впливає на юридичну оцінку спірних правовідносин у даній справі, оскільки, як вказано вище, обов'язок відповідачів перед позивачем відсутній в силу припинення поруки, що прямо встановлено остаточним рішенням суду, яке набрало законну силу (Ухвала Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року, Том 1, а.с.156-160).

Керуючись ст.ст.4,12,13,76,80-83,89,95,223,263-265,268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

у задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, з участю третьої особи ПАТ «Західно-Український Консорціум» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 151307К21 від 05.04.2007 року та кредитним договором №151311К6 від 22.03.2011 року, укладеними в рамках генеральної кредитної угоди № 151310N2 від 26.07.2010 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення складено 05 квітня 2019 року.

Відтак,на підставі наведеного вище позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Суддя В. В. Свірідова