Номер провадження: 22-ц/813/1737/19
Номер справи місцевого суду: 513/264/18
Головуючий у першій інстанції Бучацька А.І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» на рішення Саратського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2018 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Саратського районного суду Одеської області з позовною заявою про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.05.2014 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 6200,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором у відповідача станом на 28.02.2018 року утворилась заборгованість 102 023,00 гривень, яка складається з наступного: 6590,00 гривень - заборгованість за кредитом; 85 998,57 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4100,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією; а також 500.00 гривень - штраф (фіксована частина); 4834,43 гривень - штраф (процентна частина), яку просив стягнути позивач з відповідача разом з судовими витратами в розмірі 1762,00 гривень (а.с.2-4).

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року було вирішено відмовити АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог (а.с.67-68).

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв'язку направили апеляційну скаргу, яка надійшла до суду 19 листопада 2018 року. В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначив, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, апелянт пояснив, що з розрахунку заборгованості, який визнаний судом належним доказом, вбачається, що останні погашення за кредитом відбулися 24.07.2014 року - 200,00 гривень, 24.09.2014 року - 500,00 гривень. При цьому, апелянт зазначив, що відповідно ч. 1 ст. 264 ЦК України якщо особою вчинені дії, які свідчать про визнання нею свого боргу, то перебіг позовної давності переривається, а за ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново, тобто строк позовної давності був перерваний та почався знову. Також апелянт зазначає, що відповідно до п. 1.1.7.3.1 Умов та Правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною кредитного договору встановлений строк позовної давності 50 років. У зв'язку з наведеним апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити (а.с.72-74).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Калараша А.А. 05.12.2018 року було відкрито провадження в справі за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» за правилами ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи (а.с.86-87).

В зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою судді Одеського апеляційного ОСОБА_3 від 28.01.2019 року справа була прийнята до провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що трирічний строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості закінчився 26 жовтня 2017 року. Банк звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права 29 березня 2018 року, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог. Щодо збільшення строку позовної давності до 50 років суд першої інстанції вказав, що Умови не містять підпису позичальника, суду не надано належних та допустимих доказів, які би підтверджували, що саме ці Умови мав на увазі позичальник, підписуючи анкету-заяву від 29.05.2014 року, а також те, що на момент підписання вказаної заяви Умови містили положення про збільшену позовну давність, або що у подальшому Умови, зокрема щодо збільшення позовної давності, не змінювались, а анкета-заява позичальника не містить домовленості сторін щодо збільшення позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, та відхиляючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 29 травня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був укладений договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг» в ПриватБанку, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами кредитний договір (а.с.8-33).

З наданого позивачем до суду розрахунку вбачається, що останній платіж в сумі 500 грн за карткою був здійснений відповідачем 24.09.2014 року, що, власне, не оспорювалось та підтверджувалось відповідачем в процесі розгляду справи в суді першої інстанції (а.с. 6-7,63).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Положеннями статей 2, 12-13 ЦПК України передбачено, що цивільних процес носить змагальний характер, а тому сторони, з врахуванням стадії розгляду справи (перша інстанції, апеляційна, касаційна) повинні сприяти всебічному та правильному розгляду справи по суті, звертатися до суду з відповідними клопотаннями, користуватися наданими процесуальними правами, надавати відповідні докази на підтвердження своєї позиції і спростування доводів протилежної сторони тощо. Кожна сторона несе ризики вчинення/невчинення відповідних процесуальних дій.

Статтями 76-80 ЦПК України визначаються вимоги, яким повинні відповідати докази, які надаються учасниками справи до суду на підтвердження своїх вимог та заперечень. Апеляційний суд зауважує, що з вказаної Анкети-заяви не вбачається, яку саме кредитну картку було відкрито на ім'я ОСОБА_2, з якими умовами, номером, на який період, термін дії картки тощо. Позивачем до суду був наданий витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який, однак, не надає конкретної та підтверджуючої інформації за умовами якого саме тарифу обслуговується відповідач в Банку. Вказаний витяг лише інформативно відображає на яких саме умовах Банк надає клієнтам послуги з обслуговування кредитних карт (а.с. 9). Підписана анкета-заява не містить точної інформації про умови укладеного договору, а містить лише посилання на положення «Умов та правил надання банківських послуг», Витяг з яких, що наданий позивачем, не містить підпису відповідача. Підтверджень щодо того, що відповідач ознайомився з положеннями «Умов та Правил надання банківських послуг» саме в тій редакції, яка була надана позивачем до суду, та яка містить положення щодо строку позовної давності за договором - п'ятдесят років, матеріали справи не містять. Так само не вбачається, на якій правовій підставі позивачем було збільшено відсоткову ставку, яка нараховувалась на поточну та прострочену заборгованість з 30 % до 42%. Таким чином, доводи апелянта у відповідній частині відхиляються, а до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються загальні положення щодо строку позовної давності.

Одночасно апеляційний суд зауважує, що сторони правочину мають відповідний набір прав, якими вони користуються на власний розсуд, та обов'язки, які вони повинні виконувати. При цьому добросовісність/недобросовісність сторін відносно наданих прав та виконання обов'язків мають відповідні наслідки, передбачені законом. Вказане означає, що в тому випадку, якщо позичальник припиняє належне виконання свого зобов'язання закон передбачає настання відповідних наслідків для нього, зокрема, такий позичальник набуває нового статусу - боржника та на нього покладаються відповідні штрафні санкції за порушення його обов'язку. У випадку, якщо особа не сплачує заборгованість і надалі кредитор має право звернутися до суду з відповідним позовом і таким чином стягнути заборгованість.

Взаємозв'язок добросовісності/недобросовісності договірних правовідносин має одне з визначальних значень, в тому числі в контексті вирішення спору між сторонами, у випадку його виникнення. При цьому, окремо необхідно звернути увагу на те, що кредитор, так само як і позичальник, повинен добросовісно виконувати свої обов'язки та користуватися наданими йому правами, що не стосується виключно виконання обов'язку надання кредитних коштів, а й включає вчинення кредитором всіх можливих своєчасних дій, направлених на повернення кредитних коштів, усвідомлено не сприяючи при цьому збільшенню кредитної маси за рахунок нарахування відсотків, та, зокрема, збільшення відсоткової ставки (направлення письмової вимоги про повернення заборгованості, звернення до суду з відповідним позовом, після використання всіх можливих передбачених законом дій щодо повернення кредитних коштів).

Таким чином, враховуючи вище наведене, встановлені обставини справи, оскільки апелянт не навів достатніх обґрунтувань та не надав належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк»- залишити без задоволення.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року- залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

08.04.2019 року м. Одеса