ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/17613/15-ц

Провадження № 22ц/818/1440/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Кругової С.С.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Делівері»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» Мухи Марини Станіславівни на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року в складі судді Ференчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» (далі - ТОВ «Делівері») про захист прав споживача та відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 15 вересня 2015 року він уклав з ТОВ «Делівері» договір транспортного експедирування на доставку належного йому вантажу за адресою та в порядку, визначеному в квитанції на прийом вантажу за № .

Згідно квитанції він замовив доставку меду вагою 1600 кг цінністю 70000 грн. 00 коп. в період з 15 вересня 2015 року по 18 вересня 2015 року зі складу в будинку АДРЕСА_1 на склад в АДРЕСА_2.

Крім того, укладаючи договір експедирування він замовив додаткову послугу «заборона видачі» вантажу, вартість якої склала 20 грн. Вказав, що надання такої послуги було пов'язано з тим, що на момент відправки вантажу очікував надходження грошових коштів від отримувача вантажу.

Посилаючись на те, що вантаж видано одержувачу без зняття заборони на видачу, тобто отримання від нього письмової згоди на видачу вантажу, чим було порушені умови укладеного договору, ОСОБА_3 просив стягнути з ТОВ «Делівері» вартість доставки вантажу в розмірі 70000 грн. 00 коп., 67 грн. 23 коп. - 3%, 1610 грн. 00 коп. інфляційних витрат та 3500 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

В уточнених вимогах ОСОБА_3 просив стягнути з ТОВ «Делівері» вартість доставки вантажу в розмірі в сумі 2241 грн., вартість вантажу в сумі 70000 грн. 00 коп., 67 грн. 23 коп. - 3%, 3 248 грн. 00 коп. інфляційних витрат та 4900 грн. витрат на правничу допомогу.

Відповідач в особі свого представника позов не визнав, посилаючись на те, що вантаж видано ОСОБА_4 на підставі пред'явленої ним квитанції про сплату вартості багажу в розмірі 70000 грн. 00 коп.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року задоволено частково.Стягнуто з ТОВ «Делівері» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 72241грн.; витрати на правничу допомогу в розмірі 4900 грн. Стягнуто з ТОВ «Делівері» на користь держави судовий збір в розмірі 771,41 грн.

В поданій апеляційній скарзі на рішення суду ТОВ «Делівері», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не досліджено належним чином та не надано правової оцінки всім доказах в їх сукупності, не досліджено належним чином та не надано правової оцінки умовам перевезення, не звернуто уваги на пояснення відповідача, а надано перевагу позиції позивача. Судом не враховано, що товар не був втрачений, а був доставлений до складу та виданий особі, яка зазначена отримувачем в квитанції про прийняття вантажу. Вважає, що між позивачем та відповідачем існують правовідносини, що виникли з договору перевезення. Позивачем не надано документального підтвердження понесених збитків у розмірі 70000 грн. Вважає, що судом при ухвалені судового рішення порушена територіальна юрисдикція, оскільки відповідач зареєстрований у м. Києві, а на правовідносини які виникли між сторонами поширюються правила виключної підсудності встановленої ч. 4 ст. 30 ЦПК України. В рішенні суду не зазначено причини відхилення клопотання представника відповідача про залучення у якості третьої особи ОСОБА_4 Оскільки ОСОБА_3 вантаж було застраховано у СК «Злагода», то у настанні страхового випадку саме СК «Злагода» повинна сплачувати страхове відшкодування.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Делівері» без задоволення. Зазначає, що між сторонами було укладено договір транспортного експедирування з замовленням додаткової послуги «заборона видачі», а не договір перевезення, про що зазначає відповідач. До ТОВ «Делівері» він звернувся, як до експедитора, за отримання комплексу послуг, пов'язаних з доставкою багажу. При зверненні до експедитора він повідомив йому всі характеристики вантажу, в тому числі і його оціночну вартість. При прийомі вантажу експедитор зауважень щодо оцінки вантажу не зазначив.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 15 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Делівері» укладено Договір транспортного експедирування на доставку вантажу за адресою та в порядку, визначеному в квитанції на прийом вантажу за № .

Згідно квитанції про прийом вантажу № від 15 вересня 2015 року позивач замовив доставку меду вагою 1600 кг цінністю 70000 грн. в період з 15 вересня 2015 року по 18 вересня 2015 року зі складу в будинку АДРЕСА_1 на склад в АДРЕСА_2. При цьому в квитанції зазначена додаткова послуга «заборона видачі».

В замовленні від 15 вересня 2015 року, оформленого позивачем на складі № 1 ТОВ «Делівері» в м. Харкові, мається примітка, що без згоди ОСОБА_3 вантаж не видавати.

Посилаючись на те, що вантаж видано одержувачу без зняття заборони на видачу, ОСОБА_3 звернувся у суд із даним позовом.

ТОВ «Делівері» є підприємством, що надає транспортно-експедиторські послуги автомобільним транспортом фізичним і юридичним особам перевезення вантажів зі складу на склад і супровід вантажів. Транспортування вантажів здійснюється підприємством як самостійно, так і за допомогою третіх осіб, залучених з метою організації та забезпечення перевезення вантажу.

Згідно Правил транспортування експедирування вантажів (багажу), затверджених Наказом ТОВ «Делівері» № 39 від 20 листопада 2002 року (зі змінами, затвердженими Наказами № 80 від 01 грудня 2003 року, № 18 від 21 листопада 2008 року, № 12 від 15 квітня 2009 року, № 67 від 21 грудня 2012 року) (далі Правила), відповідач здійснює транспортне експедирування вантажів у порядку, передбаченому цими Правилами, Законами України «Про транспорт», «;Про дорожній рух», «;Про транспортно-експедиторську діяльність», Статутом автомобільного транспорту України, Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, Цивільним та Господарським кодексами України, та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють транспортно-експедиторську діяльність.

Транспортне експедирування вантажів (багажу) здійснюється на підставі договору на надання транспортно-експедиторських послуг, що укладається між замовником (вантажовідправником, вантажоодержувачем) і експедитором, і (або) заявки вантажовідправника на перевезення вантажу.

Експедитор приймає вантаж (багаж) до перевезення на підставі заявки вантажовідправника, якому після прийому вантажу (багажу) надає квитанцію про прийняття вантажу до перевезення, яка є єдиним документом, що підтверджує прийняття вантажу до транспортування. Заявка на транспортне експедирування вантажу залишається у експедитора.

Пунктом 6.1. Правил передбачено, що видача вантажу (багажу) проводиться експедитором по електронним актам отримання вантажу (багажу) особам, зазначеним вантажовідправником у квитанції в якості вантажоодержувача, за умови заповнення усіх граф акту, з обов'язковим пред'явленням документа, що посвідчує особу паспорта, водійського посвідчення, що діють на території України.

Відповідно до копії акту отримання багажу, вантаж було отримано 18 вересня 2015 року отримувачем ОСОБА_4 Для встановлення особи ОСОБА_4 було пред'явлено паспорт громадянина України.

За змістом ч.1 ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

У відповідності з ст. 934 ЦК України за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Разом з тим, судом встановлено, що вантаж на складі представництва відповідача в м.Первомайський Миколаївської області виданий ОСОБА_4 без врахування оформленої додаткової послуги «Заборона видачі», яка була погоджена сторонами при укладанні договору транспортного експедирування.

Таким чином, відповідачем було виконано обов'язок щодо перевезення вантажу з м.Харків до м. Первомайський, вантаж було доставлено на відповідний склад, однак видача вантажу отримувачу була здійснена без згоди позивача, враховуючи замовлену ним додаткову послугу «Заборона видачі», внаслідок чого отримувач ОСОБА_4 отримав вантаж неправомірно.

23 вересня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення вантажу.

25 вересня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення вантажу або відшкодування його вартості, яке залишено без задоволення.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 9 статті 10 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХП (з наступними змінами) «Про захист прав споживачів» встановлено, що виконавець зобов'язаний протягом місяця відшкодувати збитки, що виникли у зв'язку з втратою, псуванням чи пошкодженням речі, прийнятої ним від споживача для виконання робіт (надання послуг).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування шкоди (стаття 611 ЦК України).

У відповідності з ч.1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Статтею 617 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частинами 1, 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Оскільки, працівниками відповідача здійснена видача вантажу без згоди позивача, що призвело до фактичної втрати вантажу для позивача, суд вважає, що ОСОБА_3 діями відповідача було завдано збитки у зв'язку з неправомірною видачею вантажу, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вартість вантажу у розмірі 70000 грн., а також витрат, пов'язаних з доставкою багажу в розмірі 2241 грн. 00 коп.

Таким чином встановивши, що до фактичної втрати вантажу призвели неправомірні дії працівників ТОВ «Делівері», які здійснили видачу багажу без згоди ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 72241 грн., що складає вартість вантажу неправомірно виданого вантажоодержувачу та вартість доставки.

Посилання апелянта на дотримання працівниками ТОВ «Делівері» при видачі вантажу п. 6.1 Правил транспортного експедирування вантажів та факту доставки товару без пошкоджень, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, зважаючи на поширення відносно вказаного вантажу послуги - «Заборона видачі».

При цьому, ненадання судом оцінки характеру правовідносин між ОСОБА_3 як вантажовідправником, та ОСОБА_4, як вантажоодержувачем, не мають правового значення для вирішення справи по суті та не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги на спростування висновків суду першої інстанції зважаючи на те, що договірні правовідносини щодо послуг, пов'язаних з експедируванням вантажу, виникли саме між ОСОБА_3 та ТОВ «Делівері» внаслідок укладення двостороннього договору.

Твердження про порушення правил юрисдикції не ґрунтуються на законі.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 14 постанови від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» спір фізичної особи, яка має статус суб'єкта підприємницької діяльності, у цивільно-правових, житлових чи інших правовідносинах, що не має ознак господарського та не пов'язаний з господарською діяльністю підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наприклад, вирішуючи належність спору про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним до цивільної чи господарської юрисдикції, у разі виникнення такого спору між господарським товариством і фізичною особою, яка є приватним підприємцем, суду належить з урахуванням змісту договору та інших правовстановлюючих документів зсувати, з використанням якого правового статусу при укладенні договору діяла фізична особа: як фізична особа чи як фізична особа підприємець, а також врахувати, які саме правовідносини між сторонами виникли.

Із квитанції вбачається, що ОСОБА_3 уклав договір транспортного експедирування на доставку належного йому вантажу саме як фізична особа. Ці ж обставини він підтвердив і під час судового розгляду справи.

Згідно копії паспорта та доручення на представництво інтересів в суді, нотаріально посвідченого 23 жовтня 2015 року державним нотаріусом Сьомої харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за реєстровим № 6-746, позивач зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_3, що є підсудністю Московського районного суду м. Харкова.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив відшкодувати йому матеріальну шкоду у зв'язку з порушенням прав споживача, посилаючись на вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги, що рішення суду прийнято з порушенням правил територіальної юрисдикції є помилковими.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень частини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно положень частини п'ятої статті 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12 квітня 1996 року № 5 роз'яснено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин, між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

У п. 5 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідно до ст.24 Закону споживачі за власним вибором звертаються до суду за місцем свого проживання, або за місцем знаходження відповідача, або за місцем заподіяння шкоди, або за місцем виконання договору. Жоден із цих судів не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви або переслати її до іншого суду з мотивів непідсудності.

У частині четвертій статті 30 ЦПК України передбачено, що позови до перевізників, що виникають з договорів перевезення вантажів, пасажирів, багажу, пошти, пред'являються за місцезнаходженням перевізника.

Відповідно до частини шістнадцятої статті 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Тлумачення частин п'ятої та шістнадцятої статті 28, частини четвертої статті 30 ЦПК України свідчить, що правила підсудності справ за вибором позивача не поширюються на позови, які підлягають пред'явленню за правилами виключної підсудності.

Цивільним кодексом України відносини перевезення вантажів та транспортного експедирування регулюються за окремими договорами, окремими главами -64 та 65.

Так, згідно зі статтею 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюються за договором перевезення.

Стаття 909 Цивільного кодексу України містить визначення договору перевезення як договору за яким одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Статтею 929 ЦК України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Положення глави 65 Цивільного кодексу України (транспортне експедирування) поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів .

Транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування;

Експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування;

Клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність Положення цього Закону поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

З викладеного вбачається, що договір перевезення та договір транспортного експедирування є окремими видами цивільно-правових договорів з різними предметами та суб'єктим складом. Експедиторська діяльність не є діяльністю з перевезення вантажу, а відноситься до допоміжної щодо перевезення діяльності з організації та забезпечення перевезень.

Враховуючи, що між сторонами укладено договір транспортного експедирування, позовні вимоги пов'язані не з укладанням договору перевезення, а із захистом права позивача, як споживача послуг, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не було порушено правил територіальної юрисдикції.

Доводи апеляційної скарги, що вартість вантажу зазначена в квитанції № від 15 вересня 2015 року не є належним доказом у справі є помилковими.

Пунктом 1.2 Правил транспортного експедирування вантажів (багажу) передбачено, що при здачі вантажу (багажу) до перевезення, вантажовідправник зобов'язаний вказати повне найменування вантажоодержувача і його контактні телефони, а також вказати (задекларувати) вартість зданого до перевезення вантажу (багажу).

При прийманні вантажу Експедитор самостійно оцінює вартість транспортного експедирування вантажу виходячи з даних про вагу і обсяг (багажу) наданих вантажовідправником. Після прийняття вантажу (багажу) експедитором до перевезення, вантажовідправник зобов'язаний здійснити оплату вартості перевезення. При здійсненні оплати вартості послуг Експедитора вантажоодержувачем в місці отримання вантажу (багажу), вантажовідправник зобов'язаний повідомити про це експедитора і надати всі необхідні відомості про вантажоодержувача. У разі, якщо експедитором виявлено невідповідність даних про вагу і обсяг вантажу, наданих вантажовідправником, фактичним параметрам вантажу, експедитор здійснює перерахунок вартості послуг транспортного експедирування на підставі самостійно отриманих даних про вантаж (багаж) вносити відповідні зміни до квитанції про приймання вантажу до перевезення і фінансові документи по наданим послугам (рахунки-фактури, акти виконаних робіт, податкові накладні тощо) (п.1.7 Правил).

Вартість вантажу в розмірі 70000 грн. 00 коп. зазначена в квитанції про прийом вантажу № від 15 вересня 2015 року. При прийому вантажу заперечень щодо його вартості у експедитора не викникало. Даний документ підписано сторонами, у тому числі відповідачем та не оспорено в установленому законом порядку.

Посилання на те, що страхове відшкодування повинно бути виплачено страховиком, не можуть бути прийняті до уваги. Договір добровільного страхування вантажів серії 11 № укладено між ОСОБА_3 та Страховою Компанією «Злагода» 15 вересня 2014 року. 25 вересня 2015 року позивач звернувся до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування у зв'язку з втратою багажу. Однак рішення щодо страхового відшкодування не прийнято, оскільки не надано письмового Звіту експедитора (перевізника) про обставини випадку, який може бути кваліфіковано як страховий (а. с. 45, 151).

Посилання в апеляційній скарзі, що на відповідача не покладено обов'язку по визначенню достовірності відомостей вказаних в документах на сплату, висновків суду не спростовують, оскільки з позовними вимогами позивач звернувся у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем додаткової послуги експедирування «заборона видачі».

З матеріалів справи вбачається, що під час касаційного оскарження ухвали апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2016 року посилалось на відсутність в матеріалах справи наказу товариства від 10 вересня 2012 року яким у зв'язку з необхідністю покращення обслуговування клієнтів введена послуга «заборона видачі». Зазначає, що надання письмового листа про зняття заборони є одним з можливих способів виконання послуги «заборона видачі», але не єдиними.

Колегія суддів враховує, що провадження у справі № 643/17613/15-ц було відкрито з 02 листопада 2015 року. Під час судового розгляду справи відповідачем ані в суді першої інстанції ані під час повторного апеляційного розгляду справи в обґрунтування своїх доводів не надано жодного доказу підтверджуючого, що при наявності послуги «заборона видачі» експедитор ТОВ «Делівері» мав право видавати вантаж (багаж) без згоди вантажовідправника, в тому числі і сам наказ № 40-1 від 10 вересня 2012 року. Той факт, що для зняття заборони видачі клієнту відправнику необхідно надати копію паспорту з листом про зняття заборони ТОВ «Делівері» не заперечує, але зазначає про наявність інших способів виконання послуг «заборони видачі». Відповідно до вимог ст. ст. 77-78 ЦПК України представниками ТОВ «Делівері» не надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази підтверджуючі наявність інших способів для видачі вантажу (багажу) без згоди вантажовідправника. Само лише посилання на вказані обставини є припущенням, яке не підтверджено жодним належним доказом у справі. В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 пояснив, що видача вантажу була здійснена без отримання згоди вантажовідправника та без зняття заборони видачі вантажу. Працівника який здійснив видачу багажу без зняття заборони видачі багажу було звільнено. Для зняття заборони видачі ОСОБА_3 необхідно було звернутись до ТОВ «Делівері» та написати відповідну заяву. Відповідач зазначає, що вартість багажу була сплачена, але жодного належного та допустимого доказу суду надано не було.

Посилання на надану відповідачем копію письмових пояснень ОСОБА_4, а також незалучення його за клопотанням представника відповідача у якості третьої особи на правильність висновків суду не впливає.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 13 квітня 2016 року судом відмовлено в задоволені клопотання представника відповідача ОСОБА_7 про залучення ОСОБА_4 у якості третьої особи. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 15 листопада 2017 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Матеріали справи не містять відомостей, що при новому розгляді справи представник відповідача заявляв клопотання про залучення ОСОБА_4 у якості третьої особи, у зв'язку з чим відповідні клопотання судом не розглядалось.

З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2018 року представник відповідача ОСОБА_6 надав копію письмових пояснень від імені ОСОБА_4 З копії письмових пояснень вбачається, що за мед ОСОБА_4 розрахувався з ОСОБА_6, жодних домовленостей з ОСОБА_3 у нього не було.

В судовому засіданні 10 грудня 2018 року ОСОБА_6 пояснив, що у відповідача відсутні відомості щодо реєстрації або місцезнаходження ОСОБА_4, клопотання про допит останнього у якості свідка не заявляв. Згідно ч. 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільній справі не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що копія письмових пояснень, виконаних від імені ОСОБА_4, не є допустимим доказом по справі.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволені позову не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення та не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

При цьому у пунктах 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, твердження відповідача про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду, є необґрунтованими, а обставини, на які посилається ТОВ «Делівері» - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Делівері» без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» Мухи Марини Станіславівни залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

С.С. Кругова