Провадження № 2/243/137/2019
Справа № 243/9258/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року

Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Ільяшевич О.В.,

за участю секретаря Зубкова В.В.,

ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Словянського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, м. Словянськ, Донецької області) за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2, представник позивача ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

25 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 130 по вул. Центральній, сел. Билбасівка, Словянського району Донецької області, в якому до теперішнього часу як член її сімї значиться зареєстрованим ОСОБА_4, який в дійсності з 2000 року у вказаному житловому приміщенні не проживає, та його речі в будинку відсутні. За наведених обставин, враховуючи, що відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а його реєстрація в будинку який належить позивачці, створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як власником майна, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком № 130 по вул. Центральній, сел.. Билбасівка, Словянського району Донецької області.

До суду надав відзив, з якого вбачається, що він відмовився добровільно від своєї долі спадщини на користь чоловіка ОСОБА_2 та в нього була з ним була усна домовленість, що він довічно буде зареєстрованим у вказаному будинку. Вказує на те, що він є людиною пенсійного віку і якщо його зняти з реєстрації він втратить право на отримання пенсії, оскільки іншого житла для реєстрації у відповідача не мається. Також вказує на те, що ніякого місця праці як офіційного, так і не офіційного він не має. Зазначає,що його дружина є громадянкою ОСОБА_5 і не має постійного місця реєстрації в Україні. З огляду на викладене у нього немає де зареєструватися, щоб отримувати пенсію для свого та дружини існування. Крім того, вказує на те, що ОСОБА_2 постійно не пускає його у вказаний будинок, змінює замки, внаслідок чого, щоб не створювати конфлікти, він вимушений проживати в іншому будинку. Вважає, що посилання ОСОБА_6 на те, що вона змушена нести додаткові втрати по оплаті житлово комунальних послуг є хибними, оскільки у вказаному будинку є лічильники на газ, воду та електропостачання, тому ОСОБА_2 сплачує житлово комунальні послуги від показань лічильників, незалежно від того, скільки там зареєстровано мешканців,крім того,ОСОБА_2 було оформлено субсидію на сплату вказаних послуг. З огляду на викладене, просив суд відмовити в повному обсязі позивачці ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог (а.с.44)

В ході розгляду справи судом було розвязано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2018 року задоволено клопотання позивачки ОСОБА_2 та витребувано з КП «БТІ» м. Словянська та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості щодо права власності на житловий будинок № 130 розташований по вул.. Центральній смт. Билбасівка Словянського району Донецької області.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_7, який діє на підставі ордеру серії АА № 0453889 від 19 жовтня 2018 року та договору про надання правничої допомоги від 15 листопада 2018 року(а.с.32-33), в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав та пояснив, що відповідач не проживає в будинку, який належить на праві власності його довірительки, з 2000 року, не вносить плату за користування житлових послуг, однак внаслідок реєстрації у будинку, його довірителька не має змоги отримати субсидію.

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні наполягала на задоволенні своїх позовних вимог та пояснила, що вона отримувала субсидію, однак на сьогодні умови надання субсидії змінилися, і вона її отримує у значно меншому розмірі, оскільки дружина відповідача не працює, не має доходів, отже не може надати довідку про них. Крім не заперечувала проти того, що була домовленість про реєстрацію відповідача в будинку та його проживання за життя свекрухи та її чоловіка, брата відповідача, однак потім відповідач добровільно виїхав з будинку разом зі своєю дружиною на постійне місце проживання до м. Краматорська, і фактично в будинку не проживає з 2000 року.

Визнала ту обставину, що дійсно була домовленість про те, що відповідач буде зареєстрований та буде періодично приїжджати у будинок, користуватися ним, за умови що він відмовиться від спадщини після смерті матері. Відповідач дійсно приїздив часто до неї як родич, ночував, отримував пенсію, іноді допомагав по господарству та з ремонтом, однак вона також на придбання необхідних матеріалів надавала йому кошти. Приблизно з рік до подання позову він не їздив, а їздила його дружина. Визнала ту обставину, що відповідач людина хвора, переніс у 2016 році інфаркт, у 2017 році у нього були негаразди зі здоровєм, внаслідок яких він не мав можливості часто приїжджати до неї.

Відповідач ОСОБА_4 заперечував проти задоволення заявлених вимог позивача, підтримав відзив, а також пояснив, що це будинок його батьків, отже він був зареєстрований та мав змогу проживати у ньому ще за часів, коли жила його мати. Після її смерті у них із братом та його дружиною, позивачкою по справі, була домовленість про те, що він буде там зареєстрований та зможе користуватися будинком, при цьому він відмовиться від спадщини на користь брата. Він і користувався ним, а саме приїздив, допомагав по господарству, отримував пенсію, іноді ночував, ніяких спірних питань не існувало. Повідомив, що дійсно за рік до подачі позову він дуже рідко їздив, оскільки до цього у нього стався інфаркт, і він внаслідок поганого стану здоровя вже не мав можливості їздити до позивачки, отже їздила його дружина. На сьогодні у нього немає житла, він змушений винаймати його, при цьому хоче зазначити, що саме у звязку із домовленістю із позивачкою, він не проживає постійно у будинку, а лише іноді ним користується. При цьому повідомив, що він протягом року до подання позову приїздив до позивачки і навіть просив позивачку прийняти їх із дружиною на зиму проживати, оскільки вони не зможуть оплатити опалення, але позивачка не погодилася, пояснюючи свою відмову тим, що взимку вона і сама не зможе опалювати будинок, оскільки в неї не вистачає на це коштів. Він не став наполягати, тому що розумів, що сімейні стосунки є важливішими, при цьому також зазначив, що він завжди приїздив у вказаний будинок, як в батьківський, а до позивачки приїздив як до сестри, і лише після подання позову не став приїжджати, оскільки відносини між ними змінилися у гіршу сторону. Також визнав, що йому вказана реєстрація потрібна для отримання пенсії, будь-якого житла іншого він не має.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази.

Як встановлено у судовому засіданні, позивачка ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом укладеним 26 березня 2015 року після смерті ОСОБА_8, померлого 12 травня 2014 року, успадкувала житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами за № 130 по вул.. Леніна, смт. Билбасівка, Словянського району Донецької області в тому числі з урахуванням 2/3 часток, від яких відмовились:син спадкодавця ОСОБА_9 та онук спадкодавця ОСОБА_10. Вказане свідоцтво було зареєстровано в реєстрі за № 127 (а.с.4).

Згідно із витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 35503712, ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності 26 березня 2015 року за номером: 9188116(а.с.5).

Згідно із довідкою виконавчого комітету Билбасівської селищної ради Словянського району Донецької області № 0240/2695 від 24 вересня 2018 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований по вул.. Центральна(колишня Леніна), б.130, смт. Билбасівка, Словянського району Донецької області(а.с.7).

Згідно із реєстраційним посвідченням № 260 від 09 вересня 1996 року, було проведено державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_11 (а.с.5).

Згідно із актом обстеження від 24 вересня 2018 року складеним головою квартального комітету Билбасівської селищної ради Словянського району Донецької області в ході проведення обстеження місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено, що останній зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2(колишня Леніна), та за місцем реєстрації фактично не проживає з 2000 року та по теперішній час(а.с. 6).

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна, вбачається, що житловий будинок розташований за адресою: Донецька область, Словянський район, смт. Билбасівка, вул. Леніна, б.130 належить на підставі приватної власності ОСОБА_2(а.с.14-15).

Згідно із довідкою №01-14/886 від 24 вересня 2018 року, виданою комітетом мікрорайону № 6 Краматорської міської ради, вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою:Донецька область, Словянський район,смт. Билбасівка, вул.. Леніна, б.30, фактично проживає разом із дружиною ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул.. Рибнинська, б.142(а.с.43)

Згідно із представленими копією медичної амбулаторної картки на ОСОБА_4, останній у грудні 2015 року переніс невропатію правого променевого нерву на фоні лакунарного ішемічного інфаркта, після чого був повторний інфаркт головного мозку з правостороннім гемипарезом. Внаслідок чого постійно перебуває під наглядом та проходить лікування до теперішнього часу.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні ствердила, що вона спілкується із позивачкою, буває у неї вдома досить часто, можливо раз у тиждень, то їй відомо зі слів позивачки, що у будинку позивачки зареєстрований родич, однак він у будинку не проживає.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що позивачка його бабуся, а він на сьогодні проживає у м. Харкові. Йому відомо, що позивачка бажає зняти з реєстрації відповідача, його дядька, оскільки останній не проживає у будинку понад десять років. Може ствердити, що відповідач та його дружина проживали у будинку у смт Билбасівка, коли він був ще малий та сам в ньому жив. Потім стали лише приїздити раз у місяць за пенсією, іноді ночували в будинку. Останній рік відповідач приїздив щомісяця, допомагав по господарству. Лише останні 3-4 місяця як вони не приїздять, наскільки йому відомо, відповідач оформив банківську карточку та отримує пенсію на неї. Відповідач із дружиною проживають у м. Краматорську, та, наскільки йому відомо, винаймають житло.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною іншого брата відповідача. Може повідомити про те, що дійсно відповідач був зареєстрований та проживав у будинку, який на сьогодні належить позивачці, ще за часів проживання батьків відповідача,її чоловіка та померлого чоловіка позивачки. Коли мати померла, то існувала домовленість про те, що відповідач залишиться зареєстрованим в будинку, та за крайньої необхідності зможе ним користуватися. І така домовленість існувала до того часу, як позивачка несподівано подала до суду вказаний позов. Після чого, вони зараз майже не спілкуються. Дійсно відповідач на сьогодні не має власного житла, декілька разів внаслідок хвороби потрапляв до лікарні, довго лікувався. На сьогодні їй відомо, що відповідач проживає у м. Краматорську, де винаймає житло, але постійно приїздив у м. Словянськ, допомагав по господарству. Була розмова після активної фази АТО, щоб відповідач переселився до будинку, однак позивачка сказала, що вони не зможуть ужитися, і відповідач із дружиною не захотіли сваритися та продовжували лише приїздити до позивачки у гості. Їздив у вказаний будинок, як у батьківську хату, десь раз у місяць, ночував, допомагав по господарству. Достовірно знає, що допомагав із ремонтом насосу.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною відповідача, і може ствердити, що вони переїхали до України у звязку з тяжкою обстановкою, яка сталася у ОСОБА_5, та проживали у смт. Билбасівка у спірному будинку ще за життя матері відповідача. Дійсно у звязку з тим, що відповідач на той час часто їздив, тому що у нього така була робота, то вони часто і бували у відїздах. Після смерті матері, в сімї вирішили, що спадщину приймає чоловік позивачки, але відповідач залишається зареєстрованим у будинку та у крайньому випадку зможе їм користуватися. При цьому ще в 2007році вони проживали у будинку, і вже після 2007 року виїхали. У 2014 році також була розмова про те, щоб відповідач та вона переїхали у будинок на постійне проживання, однак позивачка не дуже хотіла, ну і вони не стали наполягати з тим, щоб проміж ними не було ніяких непорозумінь. Однак весь цей час її чоловік приїздив у будинок, отримував за цією адресою пенсію, допомагав по господарству. Дійсно він не мав можливості достатньо допомагати, оскільки він тяжко захворів, і вони змушені були майже всі заощадження витратити на лікування, однак він допомагав чим міг. Позивачка зверталася до них для отримання довідки про те, що вони не проживають у будинку з тим, щоб отримати субсидію, при цьому запевняла, що вона не буде здійснювати будь-які дії щодо зняття відповідач з реєстрації та не буде порушувати домовленості. Однак як зясувалося вона їх не дотрималася та відповідно подала вказаний позов, після чого вони вже перестали тісно спілкувати, хоч до цього часу вона та її чоловік приїздили щомісяця, навіть із ночівлею. Дійсно у 2008 році, вона із відповідачем стали винаймати житло у м. Краматорську, і виїхали у м. Краматорськ не тому, що їм чинили перешкоди у користуванні будинком. Також у 2014 році у сімї йшла розмова, що вона із чоловіком повернулися проживати у спірний будинок,однак на той момент вони відмовилися від цього. Фактично, вони це зробили з тим, щоб не заважати позивачці. Оскільки домовленість була саме про те, щоб її чоловік мав місце реєстрації та міг іноді користуватися будинком, приїздити до нього як до батьківської хати.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що позивачка є його невісткою та дружиною його померлого брата, а відповідач є його рідним братом. Може підтвердити, що будинок, який зараз належить позивачці є їхньою батьківською хатою, в будівництві якої він та його брати(чоловік позивачки та відповідач)також приймали участь. Їх мати зареєструвала відповідача та позивачка із чоловіком та відповідач із дружиною проживали все разом із їх матірю у будинку. Після чого, коли мати померла, то брати між собою домовилися, що спадщину приймає чоловік позивачки, а відповідач був у будинку постійно довічно зареєстрований, матиме змогу отримувати пенсію за вказаною адресою, приїздити в будинок, ночувати в ньому, а у разі необхідності і проживати. Така домовленість існувала і за життя брата, і вже після його смерті. Щодо проживання відповідача то дійсно останній у будинку постійно не проживав, приїздив у гості, тобто як в батьківську хату, ночував, допомагав по господарству. Наскільки він памятає, відповідач останній раз здійснював ремонт насосу десь у липні 2017 року, то може ствердити, що відповідач у будинку ночував. Дійсно відповідач серйозно захворів Відносини завжди були родинні, і стали прохолодними лише після того, як позивачка подала позов до суду.

Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, у судовому засіданні достовірно встановлено, що за відповідач ОСОБА_4 вселився до спірного будинку як член сімї своєї матері, до якої входила також і позивачка, та проживав у будинку до 2000 року, періодично виїжджаючи у звязку із специфікою його роботи.

Вказана обставина не заперечується позивачкою та підтверджується показаннями свідків ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_12, оскільки як видно із показань свідків станом на 2000 рік, у будинку спільно проживали мати ОСОБА_15 власник будинку, він з дружиною та позивачка із чоловіком братом відповідача члени сімї власника будинку.

Наведені обставини сторонами не оспорюються та визнаються, отже визнані судом такими, що не потребують доказування.

Як видно із показань свідків, на той момент вони вели спільне господарство, спільно харчувалися. При цьому суд зважає на показання свідка ОСОБА_12 в тій їх частині, що дійсно відповідач часто відлучався з будинку внаслідок специфіки роботи.

Згідно із показаннями вказаних свідків видно, що після смерті матері відповідача, за усною домовленістю позивачки, її чоловіка та відповідача, останній залишає за собою право бути зареєстрованим у спірному будинку та приїздити у будинок, як в хату, що належала його батькам з тим, щоб була можливість періодично проживати, отримувати пенсію довічно. За таких умов від спадщини відмовився також і свідок ОСОБА_8.

Наведені обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_12, згідно із якими відповідач ОСОБА_4 та його дружина постійно приїздили до будинку, відповідач допомагав по господарству, отримував пенсію за вказаною адресою, крім того ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_12 проживали у будинку в період 2008-2010 роки.

Суд також зазначає, що як видно із показань свідків ОСОБА_12, ОСОБА_8, і ці показання не заперечується позивачкою, ОСОБА_4 мав намір переїхати на постійне проживання до будинку вже після переїзду до орендованого житла, однак не зробив цього, оскільки про це існувала домовленість із позивачкою, за якою він мав права користування житловим будинком періодично.

При цьому, суд враховує, що сторони виходячи з родинних стосунків між собою, не бажали певних суперечок та мали намір продовжувати користування житлом саме у такий спосіб.

Так зі слів свідка ОСОБА_12, її чоловік не хотів заважати позивачці, до того ж позивачка також не бажала наміру постійного спільного проживання мотивуючи відмову тим, що вони можуть разом не ужитися, ї їй самій складно, а разом їм буде ще складніше. Однак при цьому, відповідач продовжував використовувати будинок саме за раніше встановленою домовленістю.

Крім вказаних свідків, ту обставину, що відповідач ОСОБА_4 користувався будинком згідно із домовленістю із власником, шляхом отримування пенсії за місцем реєстрації, залишався ночувати в будинку, допомоги по господарству, утриманню будинку, підтвердив свідок ОСОБА_16 який є онуком позивачки.

При цьому суд не може прийняти до уваги показання свідка ОСОБА_17 як такі, що з достовірністю підтверджують ту обставину, що відповідач взагалі не користувався будинком, оскільки як встановлено у судовому засіданні свідок про наявність родича знала лише зі слів позивачки, а щодо наявних між ними домовленостей про користування будинком їй взагалі не було відомо.

Відповідно до ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати зокрема іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ст.. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно із ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз частини другої ст.. 405 ЦК України дозволяє дійти висновку, що в даному випадку встановлений спеціальний строк невикористання права користування житлом, за спливом якого без поважних причин член сімї (сервітуарій) втрачає право на житло. При цьому законодавець зазначає, що за домовленістю власника та члена сімї, може бути встановлено інше правило відносно умов втрати права на користування житлом, отже в даному випадку вказаний річний строк носить диспозитивний характер.

Слід зазначити, при цьому, що чинним законодавством не передбачено обовязкового оформлення такої домовленості у певній конкретній формі( як то письмова чи нотаріальна).

З огляду на викладене, суд повторно наголошує на тому, що станом на 2000 рік, як позивачка так і відповідач проживали в будинку як члени сімї власника будинку, при цьому на момент зміні власника будинку, статус відповідача як члена сімї власника будинку не змінювався.

Суд повторно наголошує на тому, що усна домовленість щодо порядку та способу користування житловим приміщенням спірного будинку відповідачем, за якою останній залишає за собою право бути зареєстрованим у спірному будинку та приїздити у будинок, як в хату, що належала його батькам з тим, щоб була можливість періодично проживати, ночувати та отримувати пенсію довічно, продовжувала існувати постійно незважаючи на зміну власника, зокрема після того, як позивачка змінила свій статус з члена сімї власника на статус власника житла.

Наведена обставина підтверджується показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_16, згідно із якими ОСОБА_4 постійно приїздив до будинку, допомагав по господарству, отримував пенсію, ночував, а також проживав деякий час, а позивачка ніколи не заперечувала проти такого стану речей, а навпаки відносини між сторонами завжди були родинними.

При цьому, суд зазначає, що наявність усної домовленості щодо способу користування житловим приміщенням позивачкою не спростовується, оскільки позивачка в судовому засіданні не заперечувала тієї обставини, що дійсно відповідач хоч і винаймав житло в іншому місті, однак не рідше ніж у місяць приїздив до неї, отримував пенсію, допомагав по господарству. При цьому, позивачка не заперечувала проти того, що дійсно велися розмови про те, щоб відповідач переїхав на проживання до спірного житла, однак потім було прийняте рішення, щоб все залишилося як раніше.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до норм ст. 403 ЦК України, визначення обсягу прав та строку встановлення користування не мають конкретних меж, та встановлюються за домовленістю сторін.

Наведена позиція також викладена у ч.2 ст. 405 ЦК України.

Судом достовірно встановлено, і ця обставина не спростована позивачкою та підтверджується показаннями свідків, що реєстрація відповідача в будинку, користування будинком періодично, не постійно, за домовленістю між позивачкою та відповідачем визначені були довічно, або якщо відповідач добровільно зніметься з реєстрації у звязку із виїздом, або придбанням житла.

Суд звертає увагу, на те, що, як видно із показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_14, та вказана обставина не заперечується позивачкою, а також підтверджується представленими суду медичними документами, підставою для укладення домовленості щодо користування житлом у вказаний вище спосіб, стало саме погіршення стану здоровя відповідача, а також його невизначений стан у звязку з тим, що останній змушений був залишити місце проживання, внаслідок небезпечних подій, які відбувалися у ОСОБА_5 наприкінці 90-х років, і звідки відповідач був змушений виїхати до України та залишити своє єдине житло. В судовому засіданні встановлено, що відповідач на сьогодні власного житла в Україні не має.

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що між сторонами існує домовленість про користування житлом, за яким реєстрація відповідача в будинку, користування будинком періодично, не постійно, визначені були довічно, або якщо відповідач добровільно зніметься з реєстрації у звязку із виїздом, або придбанням житла.

Суд звертає увагу на ту обставину, що протягом останнього року відповідач майже не приїздив до будинку, у звязку з тим, що мав поганий стан здоровя, про що свідчать представлені суду медичні документи. Разом з тим, суд наголошує на тому, що скорочений термін втрати користування житлом, зазначений у ч.2 ст. 405 ЦК України не розповсюджується на відносини між сторонами, оскільки в судовому засіданні встановлено, що між позивачкою та відповідачем були встановлені інші підстави припинення права користування житлом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки наведені позивачкою підстави втрати відповідачем користування житловим будинком № 130, розташованого по вул.. Центральній у с. Билбасівка Словянського району Донецької області не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Розвязуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого.

За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у позові судом повністю відмовлено, то судові витрати з відповідача на користь позивачки стягненню не підлягають.

На підставі наведеного ЦК України, ЖК України, ст.ст. 4, 12, 14, 81,82, 89, ч. 4 ст. 223, 259, 263 265, 273, 280, 281 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду .

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складений 16 квітня 2019 року.

Головуючий суддя: О.В. Ільяшевич