КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/5123/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Астахова О.О

Унікальний №755/5577/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ), третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Просила стягнути з МТСБУ на її користь суму матеріального збитку (страхового відшкодування) у розмірі 99 086,00 грн.; моральну шкоду у сумі 9 908,60 грн.; витрати на послуги з оцінки - 1 600, 00 грн., а всього 110 594,60 грн.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 10 листопада 2017 року на перехресті пр. Повітрофлотського та вул. Огієнка в м. Києві мала місце дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля марки «Крайслер Страус», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням її чоловіка ОСОБА_2 та автомобіля марки «Тойота Хайлендер», державний номерний знак якої їй невідомий, оскільки водій залишив місце ДТП.

Вартість матеріального збитку завданого позивачу становить 99 086,00 грн.

Крім того, позивачем понесені витрати на проведення оцінки у розмірі 1 600,00 грн.

Цивільно-правова відповідальність позивача як власника пошкодженого автомобіля та учасника бойових дій не застрахована, оскільки в силу положень п.13. ст.13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вона звільнена від такого обов'язку.

Посилаючись на положення ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач звернулась до МТСБУ з заявою про відшкодування завданої шкоди за рахунок коштів фонду захисту потерпілих.

Однак у проведенні відповідної компенсації їй було відмовлено з посиланням на положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в частині відсутності у позивача права на таке відшкодування.

Позивач наполягала, що такими діями відповідача їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінила у розмірі 10% від суми загального матеріального збитку.

Посилалась на необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеної в ухвалі від 15 травня 2013 року в справі №1027/1804/12.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 29 січня 2019 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність фактичним обставинам справи, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильну оцінку та дослідження доказів, неправильне визначення правовідносин, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати та задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що положення цього п. 21.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», щодо заборони експлуатації транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, не поширюється на осіб, які звільнені від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону.

В тому числі положення даного пункту не поширюється і на учасників бойових дій, зокрема, в частині вимог, передбачених пунктом 1.7 статті 1 цього Закону щодо забезпеченого транспортного засобу.

Будь-яких обмежень чи посилань щодо дії даної норми у часі та при певних умовах даний пункт також не містить.

Висновки суду першої інстанції щодо надання учасникам бойових дій тільки права експлуатації транспортного засобу без укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є необґрунтованими.

Посилання суду першої інстанції на підпункт 1.7. ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» як на норму яка регулює спірні правовідносини є безпідставним. У 1 статті Закону містяться лише визначення термінів, які вживаються в ньому. Обов'язок по страхуванню цивільно-правової відповідальності встановлюється у ст.21, яка вказує на існуючі виключення стосовно поширення її положень, в тому числі і вимог підпункту 1.7., на осіб звільнених від такого обов'язку.

Під час постановлення оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було враховано правову позицію Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року в справі «Щокін проти України» щодо покладеного на національні органи обов'язку по застосуванню найбільш сприятливого для особи підходу в разі допущення в національному законодавстві неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов'язків цих осіб.

Апелянт посилалась на існування всіх встановлених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстав для відшкодування відповідачем завданої їй шкоди як на підставі пп. «а», так і на підставі пп. «б» п. 41.1 ст.41 цього Закону.

Посилання відповідача на другу частину речення пп. «б» п. 41.1 ст.41 цього Закону та ст.190 ЦК України, які покладені в основу оскаржуваного рішення, щодо відсутності підстав для відшкодування шкоди завданої майну є необґрунтованими та безпідставними.

Зазначене майно та навколишнє природне середовище не мають відношення до шкоди, порядок здійснення страхового відшкодування якої на території України врегульовано Розділом III цього Закону.

Працівники МТСБУ порушуючи вимоги Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо відшкодування шкоди за рахунок коштів Фонду, не вжили жодних дій щодо виконання власних обов'язків, зокрема щодо початку розслідування події, яка містить ознаки страхового випадку, направлення запитів за для витребування документації необхідної для прийняття рішення по виплаті страхового відшкодування або регламентної виплати, розміру заподіяної та відшкодованої шкоди.

Бездіяльність відповідача призвела до неможливості встановлення винуватця ДТП, відшкодування заподіяної ним шкоди або повернення у регресному порядку коштів.

Наголошувала, що інші механізми захисту прав учасників бойових дій, та відшкодування шкоди, спричиненої майну потерпілих Законом чи іншими нормативно-правовими актами України не передбачені.

Позивач вчинила всі необхідні дії для врегулювання страхового випадку та здійснення страхової виплати. Затягування відповідачем процесу виплати відшкодування на ремонт транспортного засобу, порушення ним своїх зобов'язань, забрало значну частину робочого та вільного часу позивача, спричинило їй душевні хвилювання, через постійне звернення до різних інстанцій, телефонні переговори та необхідність термінового пошуку великої суми коштів для здійснення ремонту власного автомобіля. Позивач була змушена постійно відлучатись з робочого місця, мало часу проводив з сім'єю, що вплинуло на родинні стосунки, стосунки з безпосереднім керівництвом, колегами по роботі та друзями.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 2017 року о 19 год. 20 хв. в місті Києві на перехресті Повітрофлотського проспекту та вулиці Огієнка мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів марки «Крайслер Статус», державний номерний знак НОМЕР_1 та марки «Тойота Хайлендер», державний номерний знак невідомий. (а.с.11)

Транспортний засіб «Крайслер Статус», державний номерний знак НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 на праві власності. (а.с.24)

В момент дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом «Крайслер Статус», державний номерний знак НОМЕР_1 керував ОСОБА_2 (а.с.11)

Згідно матеріалів дорожньо-транспортної пригоди наданих Управлінням патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (а.с.103-105) протокол про адміністративне правопорушення не складався, оскільки особа винна у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 10 листопада 2017 року о 19 год. 20 хв. в місті Києві на перехресті Повітрофлотського проспекту та вулиці Огієнка за участю транспортного засобу марки «Крайслер Статус», державний номерний знак НОМЕР_1, зникла з місця події.

Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №759/11-17 від 08 грудня 2017 року вартість матеріального збитку завданого власнику транспортному засобу марки «Крайслер Статус», державний номерний знак НОМЕР_1 складає 99 086,00 грн. (а.с.13-28)

Відповідно до посвідчень серія НОМЕР_2, серія НОМЕР_3, серія НОМЕР_4 (а.с.7, 98, 99) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

13 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. (а.с.11)

Листом від 20 листопада 2017 року №3/1-05/29724 МТСБУ повідомило ОСОБА_2 про відсутність правових підстав для відшкодування заподіяної шкоди, оскільки транспортний засіб марки «Крайслер Статус», державний номерний знак НОМЕР_1 на дату дорожньо-транспортної пригоди не відповідав вимогам п.1.7. ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та є незабезпеченим. (а.с.78)

03 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ в порядку звернення громадян та просив надати письмову відповідь щодо причин та підстав відмови у відшкодуванні завданої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди. (а.с.30-34)

13 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ з заявою про відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди. (а.с.12)

Листом від 13 грудня 2017 року №3/1-05/32414 МТСБУ повідомило ОСОБА_2 про відсутність правових підстав для відшкодування заподіяної шкоди, оскільки транспортний засіб марки «Крайслер Статус», державний номерний знак НОМЕР_1 на дату дорожньо-транспортної пригоди не відповідав вимогам п.1.7. ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та є незабезпеченим. (а.с.76)

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що проведення відповідачем регламентних виплат відповідно до п. «а» п. 41.1 ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає наявність у позивача договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності стосовно пошкодженого транспортного засобу та його експлуатація особою, чия відповідальність застрахована.

Встановлений законом порядок передбачає лише можливість відшкодування шкоди потерпілому в разі якщо винуватцем є особа, яка в силу положень ст.13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звільнена від обов'язку обов'язкового страхування своєї цивільно-правової відповідальності.

Окрім того наголошував, що оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про стягнення страхового відшкодування правові підстави для її задоволення відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідно до п. 13.1 статті 13 Закону учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

В частинах 1 та 4 пункту 21.1. статті 21 Закону зазначається, що з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено

коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Положення цього пункту не поширюється на осіб, які звільнені від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та майну, яке знаходиться в такому транспортному засобі.

Положення ст.ст.13, 21 Закону дають право апелянту експлуатувати транспортний засіб без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України та відшкодування завданої ним шкоди потерпілому за рахунок коштів МТСБУ.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про існування у МТСБУ обов'язку по відшкодуванню шкоди, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, в разі відсутності у винної особи договору обов'язкового страхування, тільки водію транспортного засобу, який є забезпеченим в розумінні п. 1.7 ст. 1 Закону, тобто має поліс (договір) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Посилання апелянта щодо існування підстав для відшкодування їй шкоди не тільки на підставі п. «а», але і п. «б» п. 41.1 ст.41 Закону колегією суддів вважаються необґрунтованими.

Відповідно до п. «б» п. 41.1 ст. 41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Закону, у разі її заподіяння невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу.

Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов'язана:

- з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу;

- з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху;

- з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого;

- з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди;

- з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу;

- з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. (ст.28 Закону)

Таким чином відшкодування матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу в результаті дорожньо-транспортної пригоди на підставі положень п. «б» п. 41.1 ст. 41 Закону не здійснюється.

Така особа має право лише на відшкодування шкоди завданої життю та здоров'ю.

Твердження третьої особи ОСОБА_2 щодо наявності свідків дорожньо-транспортної пригоди, які в силу тривалості очікування приїзду патрульної поліції, залишили йому мобільний номер телефону, колегією суддів сприймаються критично.

Будь-яких доказів, окрім посилання ОСОБА_2 в письмових пояснення на існування свідків, без зазначення їх ПІБ та номерів телефонів, матеріали справи не містять. Будь-яких клопотань щодо виклику вказаних свідків та відібрання від них пояснень, працівниками патрульної поліції, представниками МТСБУ або судом першої інстанції не заявлялось.

Посилання апелянта на рішення Конституційного суду України від 23 грудня 2014 року, як на правову підставу сплати МТСБУ страхового відшкодування, колегією суддів вважаються безпідставними, оскільки порушене в конституційному зверненні громадянина ОСОБА_4 стосувалось порядку відшкодування шкоди, якщо учасник бойових дій є саме винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, а не потерпілим.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в не спростовують. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 09 квітня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль