Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 367/3304/15-ц

провадження № 61-8486св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє адвокат Семенюк КостянтинВолодимирович, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2016 року у складі судді Кухленка Д. С. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Данілова О. М., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору нікчемним.

Позовну заяву мотивовано тим, що 30 листопада 2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з другої сторони, в простій письмовій формі укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, за умовами якого сторони мають намір укласти в майбутньому основний договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Відповідно до вимог частини першої статті 635 ЦК України попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна має укладатись у формі, встановленій для основного договору, тобто в письмовій формі із нотаріальним посвідченням.

Ураховуючи вимоги частини першої статті 220 ЦК України, договір, щодо якого не дотримана встановлена законом обов'язкова нотаріальна форма згідно зі статтями 635, 657 ЦК України, є нікчемним.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просили визнати попередній договір купівлі-продажу від 30 листопада 2013 року нікчемним.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 подав у серпні 2015 року зустрічний позов про визнання попереднього договору купівлі-продажу дійсним.

Позовну заяву мотивовано тим, що 30 листопада 2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі-продажу.

Відповідно до пункту 1 попереднього договору сторони у справі зобов'язались у майбутньому, не пізніше 09 вересня 2014 року, укласти договір купівлі-продажу квартири у нотаріальній формі на умовах, визначених договором.

Відповідно до пункту 2 попереднього договору на підтвердження наміру придбати квартиру у житловому будинку по АДРЕСА_1 та з метою забезпечення оформлення основного договору, він передав ОСОБА_1 і ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 162 994 грн як аванс, що в еквіваленті на день підписання попереднього договору становить 19 829 дол. США.

Грошові кошти в сумі 61 987 грн, що в еквіваленті на день підписання договору становить 7 541 дол. США, ОСОБА_3 зобов'язувався передати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до підписання основного договору.

Зазначає, що договір не був посвідчений нотаріально, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 запевняли його в укладенні основного договору купівлі-продажу згідно з вимогами чинного законодавства України.

За згодою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 він користувався квартирою, провів оздоблювальні роботи та пропонував їм укласти договір купівлі-продажу, але отримав від відповідачів відмову.

Вважає, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, відбулося майже повне виконання його умов, але ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ухилились від нотаріального посвідчення попереднього договору, тому його права підлягають захисту шляхом визнання попереднього договору від 30 листопада 2013 року дійсним на підставі статті 220 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2016 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано попередній договір від 30 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з другої сторонни, нікчемним.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки сторонами не додержано вимог про нотаріальне посвідчення договору та існує спір між сторонами, оспорюваний правочин не створює юридичних наслідків для його сторін, тому позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню, тоді як у задоволенні позову ОСОБА_3 необхіно відмовити.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав усім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а його зустрічний позов - задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій не є законними та обґрунтованими.

Встановивши нікчемність оспорюваного правочину, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що умовами попереднього договору сторони визначили та погодили його істотні умови, зокрема щодо предмета та ціни договору, а також фактично часткове їх виконання. За таких умов, враховуючи положення частини другої статті 220 ЦК України, наявні підстави для визнання оспорюваного договору дійсним, навіть за відсутності його нотаріального посвідчення.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки за умови невідповідності договору вимогам чинного законодавства, він може бути визнаний судом недійсним, а не нікчемним. Зазначене узгоджується зі змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України та частини першої статті 236 ЦК України, які судами попередніх інстанцій залишені без уваги. Висновки апеляційного суду про те, що на підтвердження доводів за зустрічним позовом ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів, спростовуються матеріалами справи.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Заперечуючи проти доводів ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до суду відзив на його касаційну скаргу, в якому зазначили, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якого діє Семенюк К. В., на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору нікчемним, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору дійсним призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року цивільну справу № 367/3304/15-ц передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 30 листопада 2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з другої сторони, у простій письмовій формі укладено попередній договір, за умовами якого сторони мають намір укласти в майбутньому договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 3 попереднього договору сторони погодили між собою істотні умови майбутнього основного договору купівлі-продажу квартири (а. с. 5-6).

Також встановлено та не заперечується сторонами, що попередній договір відповідно до вимог закону нотаріально не посвідчений.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку; (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у пункті 13 якої зазначено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Аналізуючи викладені вище положення цивільного законодавства України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про те, що попередній договір є нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення договору.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх такими, що узгоджуються з нормами матеріального права та відповідають фактичним обставинам справи, встановленим з дотриманням норм процесуального права, та відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_3 з огляду на таке.

Аргументи ОСОБА_3 про обрання позивачами за первісним позовом неналежного способу захисту своїх прав висновків судів не спростовують.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, розглядаючи справу № 757/44693/15-ц (провадження

№ 61-4981св18), у своїй постанові від 28 березня 2018 року зазначив, що судам при оцінці належності обраного позивачем способу захисту та обґрунтуванні відповідного висновку щодо нього слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Одночасно порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Як встановлено судом першої інстанції, між сторонами існує спір щодо укладеного попереднього договору, оскільки позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 вважають його нікчемним в силу закону, а відповідач ОСОБА_3, заперечуючи проти позову, вважає договір дійсним.

Установивши, що попередній договір відповідно до вимог закону нотаріально не посвідчений, а також те, що відповідач ОСОБА_3 наполягає на виконанні його умов щодо укладення договору купівлі-продажу та порушує питання про дійсність попереднього договору, колегія суддів вважає, що обраний позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спосіб захисту спрямований на поновлення їхніх прав.

Крім того, варто зазначити, що відповідно до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди в частині позовних вимог про стягнення авансу за попереднім договором від 30 листопада 2013 року, укладеним між сторонами, задоволено частково; стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 533 201,80 грн авансу за попереднім договором.

Зважаючи на викладене, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє СеменюкКостянтин Володимирович, залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк