Дата документу 04.04.2019 Справа № 334/3852/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/3852/18 Головуючий у 1 інстанції Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/1332/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків.

В обґрунтування позову зазначали, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилось двоє дітей, донька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

Дочка за рівнем її доходу та станом здоров'я не може надавати позивачам постійну матеріальну допомогу. Відповідач останні півтора роки, у зв'язку із погіршенням стану здоров'я позивачів тимчасово (періодично) проживав разом із ними, надавав достатню матеріальну допомогу, оскільки бажав, щоб квартира у якій вони мешкають, була переоформлена на йогоім'я. Відповідачу було відмовлено та він перестав взагалі надавати батькам матеріальну допомогу.

Позивачі є пенсіонерами за віком, єдиним їх доходом є пенсія, за рахунок якої позивачі не можуть забезпечувати себе самостійно, купувати продукти харчування, сплачувати комунальні платежі та нести значні витрати на придбання ліків, оскільки останні роки тяжко хворіють, та інші необхідні потреби.

У добровільному порядку відповідач категорично відмовляється надавати позивачам будь-яку матеріальну допомогу, хоча працює на посаді електромонтера засобів протипожежної безпеки ПАТ «Запоріжсталь», має постійний заробіток щомісячно приблизно 10000 грн., не одружений, на теперішній час ним не сплачуються будь які суми ні погашення аліментів, боргів, не має стягнень по виконавчим документам, він ні укладав угод позики. За станом здоров'я він не має хронічних захворювань.

Просили суд стягнути з відповідача на їх користь аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку на кожного з відповідачів щомісяця починаючи з моменту звернення до відповідача з письмовою вимогою від 01.10.2017р.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду стосовно того, що вони не потребують матеріальної допомоги, оскільки розмір їх пенсії відповідає прожитковому мінімуму, є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, також було залишено поза увагою, що вони потребують матеріальної допомоги з боку сина, який зобов'язаний таку допомогу надавати в силу вказівки закону.

Відповідач правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористався.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, позивачами не доведено потреби в матеріальній допомозі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_5 є рідним сином ОСОБА_4 та ОСОБА_3

ОСОБА_6 є рідною донькою позивачів.

ОСОБА_3 є пенсіонеркою за віком та отримує пенсію в розмірі 1725,83 грн.

ОСОБА_4 теж є пенсіонером за віком та отримує пенсію в розмірі 2384,71 грн.

Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.

Відповідно до ст.205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК України).

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону).

Відповідно до ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік" прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність (в розрахунку одну особу на місяць): з 1 січня 2018 року - 1 373 гривні, з 1 липня - 1 435 гривень, з 1 грудня - 1 497 гривень, тобто пенсія позивача цілком забезпечує їй прожитковий мінімум у встановленому законом розмірі.

Розмір пенсії, яку отримувала ОСОБА_3 за квітень 2018 року становить - 1725,83 грн. та розмір пенсії, яку отримував ОСОБА_4 за квітень 2018 року становить - 2384,71 грн., які є вищими, ніж показник прожиткового мінімуму в Україні. Це говорить про те що, в сучасних умовах пенсія позивачів забезпечує їм прожитковий мінімум.

З досліджених судом доказів вбачається, що позивачі отримують пенсію, розмір якої перевищує розмір прожиткового мінімуму, мають у власності нерухоме майно, квартиру.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що доведення потреби в матеріальній допомозі являлося процесуальним обов'язком саме позивача. Потреба у матеріальній допомозі означає недостатність коштів, необхідних для підтримання нормальної життєдіяльності особи, а тому потреба в матеріальній допомозі має визначатися відповідно до встановленого законом прожиткового мінімуму.

Відповідно до ч.1 ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Критерії визначення потреби у наданні матеріальної допомоги передбачені у ч.4 ст. 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

З огляду на зазначене, право на утримання (аліменти) має лише непрацездатна особа та (або) особа, яка потребує матеріальної допомоги (тобто не забезпечена прожитковим мінімумом).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачі не навели переконливих аргументів і не надали будь-яких розрахунків, які б свідчили про необхідність реальних витрат на утримання позивачів у розмірі більшому ніж прожитковий мінімум, або, що цей розмір не забезпечує їм належних умов існування. Додані до матеріалів справи довідки з медичних установ, вказують тільки на звернення ОСОБА_4 до лікарів, але не розкривають його майнові витрати (потреби) пов'язані з лікуванням. Посилання позивачів, що вони потребують значних коштів на лікування не є підставою для задоволення позову, оскільки зазначені витрати в разі їх доведення можуть бути стягнуті з відповідача за позовними вимогами позивачів заявленими в порядку ст. 203 СК України, а саме шляхом пред'явлення позову про стягнення додаткових витрат на утримання батьків, а не шляхом пред'явлення позову про стягнення аліментів.

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.202, 205 СК України, ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999р. № 966-XIV, постановою Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 р., правовими позиціями Верховного Суду України у постанові від 13.04.2016 р. у справі № 6-3066цс15, Верховного Суду у постанові від 10.10.2018 р. у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18), прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що вони потребують матеріальної допомоги з боку сина, який зобов'язаний таку допомогу надавати в силу вказівки закону, спростовуються відсутністю передбачених законом підстав для застосування положень ст. 202 СК України. Згідно зі статтею 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 р. у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов'язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016р. у справі № 6-3066цс15.

Таким чином, доводи позивачів, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: