П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року місто Київ

справа № 754/3128/18

провадження 22-ц/824/1019/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання -Станішевської Б.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на заочне рішення Деснянського районного суду м.Києва від 25 липня 2018 року, ухвалене у складі судді Саламон О.Б.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 вересня 1980 року між ним та відповідачкою укладено шлюб. Спільне життя не склалось, оскільки у них різні погляди на сімейне життя та обов'язки подружжя, в результаті чого виникають сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Спільне господарство не ведеться, подружні відносини припинені з жовтня 2010 року, а тому позивач просив розірвати шлюб. Вважає, що можливості зберегти сім'ю немає.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 25 липня 2018 року задоволено позовні вимоги. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 27 вересня 1980 року у виконавчому комітеті Красновільської сільської ради Маневицького району Волинської області, актовий запис 26.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19 листопада 2018 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м.Києва від 25 липня 2018 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись нанеправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначала,що справа розглянута у відсутність її та її представника. При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги клопотання її адвоката про відкладення розгляду справи, у зв'язку з його зайнятістю у іншому судовому процесі. Вона ж вважала за недоцільне приймати участь у розгляді справи, оскільки за відсутності адвоката не змогла б реалізувати своє право на правничу допомогу.

Їй не надано можливості заявити клопотання про допит свідків, які б могли спростувати твердження позивача щодо часу припинення шлюбних відносин, а також підтвердити те, що сім'я не розпалась та її можливо зберегти.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на поясненнях позивача, які належними доказами не підтверджені.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом надати відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання не з'явилися відповідач ОСОБА_3 та її представник, про день та час розгляду справи повідомлені, у встановленому законом порядку, у зв'язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з'явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи і встановлено судом,27 вересня 1980 року сторони уклали шлюб у виконавчому комітеті Красновільської сільської ради Маневицього району Волинської області, актовий запис №26 (а.с. 3).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що подружнє життя сторін не склалось, шлюбно-сімейні стосунки сторони не підтримують, спільне господарство не ведуть. Позивач не бажає зберегти сім'ю та відновити стосунки, сім'я фактично розпалась, збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 36, 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом установлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися Примирення сторін є неможливим.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно - шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, оскільки суд розглянув справу без її участі та участі її представника, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування рішення, виходячи з наступного.

Справа перебувала в провадженні Деснянського районного суду м.Києва з березня 2018 року, відповідач ОСОБА_3 у встановленому законом порядку повідомлялася про розгляд справи, але в судове засідання 23 квітня 2018 року та 6 червня 2018 року не з'явилася, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. Доказів наявності обставин, які б перешкоджали подати до суду клопотання про допит свідків суду не подавала.

29 травня 2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, призначеного на 6 червня 2018 року у зв'язку з перебуванням за кордоном /а.с.15/.

6 червня 2018 року розгляд справи відкладено на 25 липня 2018 року /а.с.22/.

23 липня 2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю в іншому судовому процесі /а.с. 29-30/.

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги зазначене клопотання про відкладення розгляду справи, застосувавши положення ч.3 ст. 223 ЦПК України, та вирішив справу на підставі наявних у ній доказів.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції процесуального права відповідача на участь в судовому засіданні та наданні пояснень і заперечень не заслуговують на увагу суду, оскільки розгляд справи за відсутності відповідача не призвів до неправильного вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що стороні відповідача не надано можливості подати клопотання про допит свідків є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Частиною другою вказаної статті передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За правилом ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, враховуючи наведені норми процесуального закону, слід зазначити, що обов'язок подавати докази покладається на учасника справи, клопотань щодо допиту свідків відповідачка ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявляла.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з'ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до з'ясування взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про розірвання шлюбу між сторонами, оскільки судом встановлено, що шлюб суперечить правам та інтересам одного з подружжя, а підстав для його збереження немає.

Враховуючи викладені обставини та відсутність належних доказів на підтвердження доводів апелянта, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо підстав розірвання шлюбу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що заочне рішення Деснянського районного суду м.Києва ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду м.Києва від 25 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 19 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М.Стрижеус