ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 615/524/18-ц

провадження № 22ц/818/1949/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - Приватне сільськогосподарське підприємство «Нове життя», представник позивача - Біловус Р.В.,

відповідачі - ОСОБА_2, Фермерське господарство «Фортуна 2017», представник відповідачів - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» на рішення Валківського районного суду Харківської області від 14 січня 2019 року в складі судді Токмакової А.П.

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року Приватне сільськогосподарське підприємство «Нове життя» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Фермерського господарства «Фортуна 2017» про визнання недійсним договору користування чужою земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що 30 грудня 2005 року між ОСОБА_5 та Приватним сільськогосподарським товариством «Нове життя» укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,79 га, кадастровий номер НОМЕР_1, який зареєстровано 31 січня 2008 року за № 55.

Вказав, що під час дії договору ОСОБА_5 померла, спадкоємцем її земельної ділянки став ОСОБА_2

Зазначив, що договір укладено строком на 10 років, тобто, з урахуванням його державної реєстрації, до 31 січня 2018 року.

Вказав, що ним завчасно направлено ОСОБА_2 лист-повідомлення про поновлення договору оренди з проектом додаткової угоди, проте, відповіді не отримано.

У липні 2017 року ОСОБА_2 надіслано заяву про відмову у поновленні договору від 30 грудня 2005 року, обґрунтовану бажанням самостійно використовувати вищезазначену земельну ділянку.

Зазначив, що протягом місяця після закінчення строку дії договору ні одна із сторін не повідомила про розірвання договору, а орендар продовжує використовувати спірну земельну ділянку.

Проте, 02 квітня 2018 року між відповідачами укладено договір користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) зазначеної земельної ділянки, який 03 квітня 2018 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав.

Зазначив, що укладання договору емфітевзису між відповідачами є грубим порушенням його переважного права як орендаря на поновлення договору оренди, оскільки він скористався правом на поновлення договору на новий строк, виконав всі необхідні для цього дії, а відповідачем ОСОБА_2 не дотримано вимог, передбачених законом, натомість укладено договір емфітевзису з іншою юридичною особою.

Вказав, що не поновлення договору оренди землі, не укладання додаткової угоди є перешкодою орендарю - Приватному сільськогосподарському товариству «Нове життя» реалізувати свої законні сподівання за договором оренди і частковим позбавленням його зустрічного задоволення, з урахуванням якого він укладав цей договір.

Зазначив, що свою відмову в поновленні договору оренди ОСОБА_2 обґрунтовував бажанням самостійно використовувати земельну ділянку, проте, це не відповідає дійсності, що підтверджується укладенням між відповідачами договору емфітевзису.

Вказав, що укладений між відповідачами договір емфітевзису має бути визнаний недійсним як такий, що порушує переважне право позивача на поновлення договору оренди внаслідок укладення правочину з іншою особою на користування спірною земельною ділянкою.

Просив визнати недійсним договір користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на земельну ділянку площею 5,79 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений між Фермерським господарством «Фортуна 2017» та ОСОБА_2, зареєстрований 03 квітня 2018 року за №25598733 та скасувати його державну реєстрацію; визнати поновленим договір оренди землі на земельну ділянку 5,79 га, кадастровий номер НОМЕР_1 від 30 грудня 2005 року, зареєстрований 31 січня 2008 року за № 55, та визнати укладеною додаткову угоду в наведеній позивачем редакції від 01 листопада 2017 року; судові витрати (судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи) покласти на відповідача.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 14 січня 2019 року в задоволенні позову Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» - відмовлено; стягнуто з Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» на користь Фермерського господарства «Фортуна 2017» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Приватне сільськогосподарське підприємство «Нове життя» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; судові витрати покласти на відповідачів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що підприємством належним чином виконувались умови договору оренди, сплачувалась орендна плата та вжито всіх можливих заходів для виплати ОСОБА_2 орендної плати за 2017 рік; що підприємством дотримано процедуру повідомлення орендодавця про намір поновити договір оренди землі на новий строк шляхом завчасного направлення 06 грудня 2017 року пропозиції щодо поновлення договору з проектом додаткової угоди на дві відомі йому адреси ОСОБА_2; що ОСОБА_2 набув права власності на земельну ділянку як спадкоємець ОСОБА_5, проте, у порушення вимог закону не повідомив про це орендаря та не вказав своє місце проживання і поштову адресу, що призвело до не направлення листа за місцем його реєстрації; що орендодавець ухилився від отримання листа про поновлення договору оренди та уклав договір емфітевзису з іншою особою, чим порушив переважне право орендаря на поновлення договору оренди; що відмову орендодавця в поновленні договору оренди обґрунтовано бажанням самостійно використовувати земельну ділянку, проте, між відповідачами укладено договір емфітевзису; що підприємством розпочато виробничий цикл, проте, воно позбавлено можливості його закінчити; що судом безпідставно стягнуто з позивача витрати на правову допомогу, оскільки не надано документів, що підтверджують порядок обчислення гонорару, підстави для його зміни, порядок сплати; завищено час на надання послуг; понесені витрати не відповідають попередньому розрахунку, який не містить детального переліку послуг, які будуть надані; сума судових витрат, заявлених до відшкодування, є неспівмірно меншою, ніж заявлена у відзиві, відсутній детальний попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат; що справа розглянута в порядку спрощеного провадження, однак підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження; що повний текст рішення складено через 9 днів після проголошення його вступної та резолютивної частини, тоді як у разі розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження цей строк не має перевищувати 5 днів; що справа розглянута з порушенням встановлених законом строків.

04 квітня 2019 року до суду апеляційної інстанції від представника відповідачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник погодився з рішенням суду першої інстанції та вважав апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилався на те, що ОСОБА_2 не мав наміру продовжувати договір оренди, про що неодноразово письмово повідомляв товариство; що позивач не виплатив ОСОБА_2 орендну плату за 2017 - 2018 роки; що ОСОБА_2 не було укладено договору оренди з новим орендарем, тому переважне право товариства жодним чином при укладенні договору емфітевзису відповідачами не порушено; що надані дорожні листи не доводять здійснення позивачем посівних робіт на земельній ділянці ОСОБА_2 та не свідчать про початок нового виробничого циклу; що розмір понесених судових витрат в суді першої інстанції підтверджено належними доказами.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачів надав клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу, яку надавав в суді апеляційної інстанції, та в разі залишення без задоволення апеляційної скарги, просив стягнути з позивача на користь Фермерського господарства "Фортуна 2017" 7000,00 грн.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя»необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач не належним чином скористався своїм переважним правом на поновлення договору оренди, оскільки ним не дотримано процедуру повідомлення орендодавця про свій намір поновити договір оренди землі на новий строк, а також не виплачено орендну плату за 2017 рік; що переважне право орендаря не порушено через відсутність укладеного власником земельної ділянки договору оренди з новим орендодавцем, відсутність продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди попереднім орендарем та наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору з попереднім орендарем. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав й для визнання недійсним укладеного між відповідачами договору емфітевзису.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 була власником земельної ділянки площею 5,79 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Олександрівської сільської ради Валківського району Харківської області, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_2, виданого на підставі розпорядження Валківської райдержадміністрації від 17 жовтня 2002 року №193, зареєстрованого 10 грудня 2002 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 16.

30 грудня 2005 року між ОСОБА_5 та Приватним сільськогосподарським товариством «Нове життя» укладено договір оренди землі.

Пунктом 2 договору оренди землі передбачено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 5,79 га, у тому числі рілля.

Відповідно до пункту 8 договору оренди землі договір укладено на десять років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Пунктом 9 договору оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься у формі та розмірі 1,5 % вартості земельної ділянки, нараховується в грошовій формі. Видається грошима або продукцією за ринковими цінами, послугами за цінами господарства, виходячи з можливостей господарства.

Відповідно до пункту 11 договору оренди землі орендна плата вноситься у строк до 31 грудня кожного року.

Пунктом 27 договору оренди землі передбачено, зокрема, що дія договору землі припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено.

Відповідно до пункту 29 договору оренди землі якщо за місяць до закінчення строку дії договору ні одна зі сторін не повідомила про розірвання договору, то він вважається продовженим на той же термін та на тих же умовах.

За змістом пункту 30 договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Згідно пункту 34 договору оренди землі договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Зазначений договір зареєстровано у Валківському районному відділі реєстрації, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 31 січня 2008 року № 35.

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем та новим власником вказаної земельної ділянки став ОСОБА_2, право власності якого на спадкове майно визнано рішенням Валківського районного суду Харківської області від 09 вересня 2014 року по справі № 615/1252/14-ц, номер запису про право власності № 8829373 від 17 лютого 2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 лютого 2015 року № 34034223.

28 липня 2017 року ОСОБА_2 направив позивачу повідомлення про небажання продовження договору оренди від 31 січня 2018 року, термін дії якого закінчується у січні 2018 року, яке мотивовано бажанням самостійно використовувати належну йому земельну ділянку. Просив повернути йому земельну ділянку у належному стані після збору врожаю в 2017 році та не засівати її під врожай 2018 року.

Вказаний лист позивач отримав 01 серпня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Однак, 06 грудня 2017 року Приватним сільськогосподарським підприємством «Нове життя» направлено на дві адреси ОСОБА_2 листи-повідомлення від 01 листопада 2017 року про поновлення договору оренди з проектом додаткової угоди, а також на одну адресу повідомлення про нарахування орендної плати з пропозицією з'явитись для її отримання або повідомити про інший зручний спосіб отримання коштів, які ОСОБА_2 не отримані.

08 грудня 2017 року ОСОБА_2 направив позивачу повторно лист-повідомлення, в якому знову повідомив про небажання продовжувати договір оренди землі, просив повернути належну йому на праві власності земельну ділянку після збору врожаю 2017 року та не засівати її під урожай 2018 року.

Лист від 08 грудня 2017 року отримано позивачем 10 грудня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_2 посилався на те, що 03 лютого 2018 року ОСОБА_2 втретє направлено на адресу позивача повідомлення про відмову від поновлення строку дії договору оренди. Однак, в матеріалах справи такий лист відсутній.

З відомостей з офіційного веб-сайту Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» щодо відправлення № 050 вбачається, що воно направлено 03 лютого 2018 року та повернуто без вручення за закінченням терміну зберігання, проте, неможливо встановити зміст відправлення, адресата та адресанта.

02 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та Фермерським господарством «Фортуна 2017» укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) строком на три роки, предметом якого є земельна ділянка розміром 5,7899 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Валківського району Харківської області, кадастровий номер НОМЕР_1.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 120402868 від 12 квітня 2018 року, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про укладення 02 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та Фермерським господарством «Фортуна 2017» вказаного договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав 03 квітня 2018 року.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 Цивільного Кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

За змістом статей 18, 19, 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Згідно частини 4 статті 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

За змістом частини 1 статті 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Так, відповідно до частин першої - п'ятої статті 33 цього Закону по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами восьмою та дев'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.

Тобто, реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду віл 10 квітня 2018 року (справа № 594/376/17-ц, провадження № 14-65цс18).

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 у липні та грудні 2017 року повідомляв Приватне сільськогосподарське підприємство «Нове життя» про небажання продовження дії укладеного договору оренди на новий строк, та зазначені повідомлення позивачем отримані.

Пунктом 29 договору оренди передбачено, що якщо за місяць до закінчення строку дії договору ні одна із сторін не повідомила про розірвання договору, то він вважається продовженим на той же термін та на тих же умовах.

Проте, ОСОБА_2 неодноразово заперечував проти продовження дії договору оренди, про що орендарю було відомо.

Незважаючи на це, 06 грудня 2017 року Приватним сільськогосподарським підприємством «Нове життя» направлено на дві адреси ОСОБА_2 листи-повідомлення про поновлення договору оренди з проектом додаткової угоди, а також на одну адресу повідомлення про нарахування орендної плати з пропозицією з'явитись для її отримання або повідомити про інший зручний спосіб отримання коштів, проте зазначені листи ОСОБА_2 не отримані.

Таким чином, враховуючи, що пропозиція позивача від 01 листопада 2017 року про поновлення дії договору оренди не отримана відповідачем ОСОБА_2, висновок суду першої інстанції щодо того, що процедуру повідомлення орендодавця про намір орендаря поновити договір оренди землі на новий строк не дотримано, є правильним.

Твердження позивача щодо того, що ОСОБА_2 набув права власності на земельну ділянку як спадкоємець ОСОБА_5, проте, у порушення вимог закону не повідомив про це орендаря та не вказав своє місце проживання і поштову адресу, що призвело до не направлення листа за місцем його реєстрації, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи з 2015 року орендна плата виплачувалась саме ОСОБА_2 (а.с.22-28 том 1), тобто Приватному сільськогосподарському підприємству «Нове життя» було відомо про те, що він є спадкоємцем ОСОБА_5

Крім того, ОСОБА_2 у липні 2017 року направлено листа на адресу позивача, чим спростовуються доводи Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» про відсутність у нього даних щодо адреси ОСОБА_2

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що сторонами не були врегульовані правовідносини щодо поновлення договору оренди у відповідності до статті 33 Закону України «Про оренду землі», не укладено додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

Після закінчення строку дії договору оренди землі позивач спірну земельну ділянку не використовував, що підтвердили сторони під час судового засідання суду першої інстанції.

Отже, враховуючи відсутність укладання власником земельної ділянки договору оренди з новим орендодавцем, не продовження попереднім орендарем користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди та наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору з попереднім орендарем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що переважне право орендаря не порушено.

Посилання позивача щодо належного виконання умов договору зі сплати орендних платежів за 2017 рік є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно відомостей, наданих Південною об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Харківській області від 23 червня 2018 року Приватним сільськогосподарським підприємством «Нове життя» нараховано та виплачено орендну плату ОСОБА_5 та ОСОБА_2: у 2014 році нараховано 5149,50 грн. та виплачено 6182,44 грн.; у 2015 році нараховано 11 148,30 грн. та виплачено 11 148,32 грн.; у 2016 році нараховано 14 407,07 грн. та виплачено 15 147,69 грн.; у 2017 році нараховано та виплачено 3087,23 грн.

Проте, доказів отримання ОСОБА_2 орендної плати за 2017 рік матеріали справи не містять.

06 грудня 2017 року Приватним сільськогосподарським підприємством «Нове життя» направлено на адресу ОСОБА_2 повідомлення про нарахування орендної плати з пропозицією з'явитись для її отримання або повідомити про інший зручний спосіб отримання коштів, яке ОСОБА_2 не отримано.

Отже, позивачем не вжито всіх можливих заходів щодо виконання обов'язку по сплаті орендної плати власнику земельної ділянки, на час розгляду справи орендна плата позивачем відповідачу ОСОБА_2 не виплачена.

Посилання Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» щодо того, що підприємством розпочато виробничий цикл, проте воно позбавлено можливості його закінчити, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що у серпні 2017 року та жовтні 2017 року позивачем здійснено оприскування, дискування та обмолот кукурудзи на полі О-3, до якого згідно наказу Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» № 11/05 від 11 травня 2017 року віднесено земельну ділянку ОСОБА_2, що підтверджується дорожніми листками тракторів.

Проте, договір оренди між сторонами не містив застереження щодо його дії з урахуванням періоду ротації основної сівозміни та виробничих циклів. Крім того, ОСОБА_2 неодноразово, а саме: у липні та грудні 2017 року повідомляв підприємство про небажання продовження дії договору оренди та просив не засівати його земельну ділянку після збору врожаю 2017 року.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини 2 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Матеріали справи свідчать про те, що 02 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та Фермерським господарством «Фортуна 2017» укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), порядок укладення якого урегульовано главою 33 ЦК України та главою 16-1 ЗК України і який відрізняється від договору оренди земельної ділянки.

Зокрема, строк дії договору емфітевзису встановлюється договором, в той час, як договір оренди (в залежності від призначення землі) може становити від 7 до 50 років. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором емфітевзису. На відміну від договору оренди землі, розмір плати за договором емфітевзису не залежить від нормативної грошової оцінки землі. Оплата може здійснюватися як періодично, так і разовим платежем, або ж за будь-яким іншим принципом, визначеним сторонами. На відміну від договору оренди землі, законодавчо не встановлені межі розміру оплати за договором емфітевзису. Також, на відміну від договору оренди землі, емфітевзис може відчужуватися іншій особі землекористувачем (власник земельної ділянки має переважне право на купівлю емфітевзису). Якщо за договором оренди землі сторони можуть бути замінені лише за спільною згодою (крім встановлених законодавством випадків), орендар має право передавати землю в суборенду лише якщо це передбачено в договорі оренди, то у випадку укладення договору емфітевзису землевласник, якщо землекористувач використовує землю за цільовим призначенням і не погіршує характеристик земельної ділянки, має достатньо обмежені засоби впливу на користування землекористувачем земельною ділянкою. Крім того, емфітевзис може передаватися землекористувачем у спадок.

Таким чином, враховуючи, що між відповідачами укладено не договір оренди, а договір емфітевзису, який є іншим видом користування чужою земельною ділянкою, у цьому випадку позивач не мав переважного права на укладення договору оренди, оскільки переважне право на поновлення договору оренди не розповсюджує свою дію на інші види договорів, на які не поширюється Закон України «Про оренду землі».

Крім того, таке переважне право припинено у зв'язку з не досягненням між сторонами домовленості щодо поновлення дії договору оренди та не укладенням відповідної додаткової угоди.

Виходячи з викладеного, підстав для визнання недійсним договору користування чужою земельною ділянкою не вбачається, внаслідок чого не підлягає задоволенню позовна вимога про скасування державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

Посилання позивача на те, що справу розглянуто в порядку спрощеного провадження, однак справа підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, до уваги не приймаються, оскільки по - перше, дана справа не відноситься до категорій справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження згідно частини 4 статті 274 ЦПК України, та по - друге, судом першої інстанції з урахуванням вимог частини 3 статті 274 ЦПК України обгрунтовано розглянуто справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Доводи апелянта щодо порушення строків розгляду справи та складання повного тексту рішення висновків суду не спростовують та не є підставою для скасування правильного судового рішення лише з формальних міркувань.

За змістом пункту 10 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Згідно частин 1, 2 статті 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Відповідно до частин 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, порушення встановлених процесуальним законом строків розгляду справи не може бути підставою для скасування ухваленого судового рішення в апеляційному порядку за відсутності обставин, передбачених статтею 376 ЦПК України.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дослідив та надав належну оцінку поданим позивачем доказам, з'ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, і дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позову позивачу.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Частинами 5, 6 статті 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське об'єднання. Від імені адвокатського об'єднання договір про надання правової допомоги підписується учасником адвокатського об'єднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського об'єднання.

Адвокатське об'єднання може залучати до виконання укладених об'єднанням договорів про надання правової допомоги інших адвокатів на договірних засадах. Адвокатське об'єднання зобов'язане забезпечити дотримання професійних прав адвокатів та гарантій адвокатської діяльності.

Згідно статті 26 цього Закону документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об'єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Адвокат зобов'язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом статті 30 цього Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Матеріали справи свідчать про те, що інтереси Фермерського господарства «Фортуна 2017» у даній справі представляв адвокат Прокопченко С.В. на підставі договору про надання правової допомоги з Адвокатським об'єднанням «Корт Райдер» (а. с. 77-78, том 1).

Крім того, на представництво інтересів Фермерського господарства «Фортуна 2017» уповноважені Мітрохін Д.В. на підставі довіреності від 01 червня 2018 року та ОСОБА_10 на підставі довіреності від 11 квітня 2018 року (а. с. 214, том 1, а. с. 162, том 1).

Мітрохін Д.В. є адвокатом згідно копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 28 лютого 2018 року та учасником Адвокатського об'єднання «Корт Райдер», як вбачається з ордера СМ №389 на представництво інтересів ОСОБА_2 (а. с. 212-213, том 1).

Із договору про надання правової допомоги №62/18, укладеного 01 лютого 2018 року між Адвокатським об'єднанням «Корт Райдер» в особі керуючого партнера Прокопченка С.В., який діє на підставі Статуту, та Фермерським господарством «Фортуна 2017» вбачається, що адвокат бере на себе зобов'язання з надання правової допомоги (юридичних послуг) на передбачених договором умовах, в тому числі, зобов'язується здійснювати представництво (захист) інтересів позивача у судах всіх інстанцій, зокрема, щодо захисту права власності на земельну ділянкумзі всіма без виключення правами сторони (а. с. 77-78, том 1).

Згідно пункту 3.1. договору Фермерське Господарство «Фортуна 2017» зобов'язується оплатити послуги виконавця в розмірі, порядку та строки, передбачені цим договором.

Пунктами 5.1., 5.3 договору передбачено, що вартість послуг за цим договором вказується в актах виконаних робіт (наданих послуг), які складаються сторонами по мірі необхідності за результатами наданих послуг.

Замовник сплачує вартість послуг впродовж 10 календарних днів після підписання акту виконаних робіт (наданих послуг), який підтверджує обсяг та вартість наданих послуг.

З акта приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №62/18 від 01 лютого 2018 року вбачається, що Адвокатським об'єднанням «Корт Райдер» надано послуги з правової допомоги відповідачу Фермерському господарству «Фортуна 2017», а саме: правовий аналіз позовної заяви Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» (у цивільній справі № 615/524/18) про визнання недійсним договору користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та визнання поновленим договору оренди землі та визнання укладеною додаткової угоди, кількістю 2 години, загальною вартістю 2000,00 грн.; складання відзиву на позовну заяву з додатками (доказами) у цивільній справі № 615/524/18, направлення відзиву позивачу засобами поштового зв'язку, кількістю 2 години, загальною вартістю 2000,00 грн.; правовий аналіз відповіді на відзив на позовну заяву від Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове Життя» (у цивільній справі № 615/524/18), кількістю 1 година, загальною вартістю 1000,00 грн.; складання заперечення на відповідь на відзив, направлення позивачу засобами поштового зв'язку заперечення на відповідь на відзив (у цивільній справі № 615/524/18), кількістю 2 години загальною вартістю 2000,00 грн.; підготовка та участь у судовому засіданні 19 листопада 2018 року у цивільній справі № 615/524/18, кількістю 2 години, загальною вартістю 2000,00 грн.; підготовка та участь у судовому засіданні 28 листопада 2018 року у цивільній справі № 615/524/18, кількістю 1 година, загальною вартістю 1000,00 грн. (а. с.32, том 2).

Оплата відповідачем Фермерським господарством «Фортуна 2017» наданих адвокатом послуг підтверджується оригіналом платіжного доручення № 230 від 27 листопада 2018 року в розмірі 10 000,00 грн. (а. с. 31, том 2).

Матеріали справи дійсно містять підтвердження наданих послуг, а саме: відзив на позов від 15 червня 2018 року та заперечення на відповідь на відзив від 06 липня 2018 року, подані адвокатом Адвокатського об'єднання «Корт Райдер» Прокопченком С.В. (а. с. 68-73, 118-124, том 1).

Згідно протоколів у судових засіданнях 19 листопада 2018 року та 14 січня 2019 року приймали участь представник відповідачів Мітрохін Д.В. та представник відповідача ОСОБА_10 (а. с. 11-12, 34, том 2).

Як вбачається з протоколу судового засідання від 14 січня 2019 року представник відповідача Фермерського господарства «Фортуна 2017» адвокат Мітрохін Д.В., посилаючись на статтю 141 ЦПК України, в разі відмови у задоволенні позову просив задовольнити усну заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, одночасно надаючи у судовому засіданні документальне підтвердження таких витрат.

Матеріали справи свідчать про те, що клопотань позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, під час судового розгляду до суду першої інстанції не надходило.

За таких умов судовою колегією не приймаються посилання Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» у апеляційній скарзі щодо того, що витрати на правову допомогу стягнуто безпідставно, що не надано документів, які підтверджують порядок обчислення гонорару, підстави для його зміни, порядок сплати; завищено час на надання послуг; понесені витрати не відповідають попередньому розрахунку, який не містить детального переліку послуг, які будуть надані; сума судових витрат, заявлених до відшкодування, є неспівмірно меншою, ніж заявлена у відзиві, відсутній детальний попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, оскільки фактично понесені витрати на правову допомогу підтверджені належними доказами, та законом не передбачено вимог щодо надання детального їх розрахунку у відзиві на позов, тобто на майбтутнє.

Враховуючи, що понесені Фермерським господарством «Фортуна 2017» витрати на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо їх стягнення з позивача.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідачів надав заяву про стягнення судових витрат за надану в суді апеляційної інстанції правничу допомогу з додатками до неї, а саме, актом наданих послуг, рахунком - фактурою та квитанцією на суму 7000,00 грн.

Однак, виходячи з об'єму фактично наданих послуг (участь у судовому засіданні та надання відзиву на апеляційну скаргу), судова колегія вважає за доцільне зменшити розмір судових витрат до 2000,00 грн., яка підлягає стягненню з Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» на користь Фермерського господарства «Фортуна 2017».

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» - залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 14 січня 2019 року - залишити без змін.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» на користь Фермерського господарства «Фортуна 2017» судові витрати в розмірі 2000,00 грн. за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 12 квітня 2019 року.