Провадження № 2/761/1403/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.,

за участі:

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача - ТОВ "ФК"Поліс": Ганчар І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

24 травня 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір від 18.11.2015 року №21МБ про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами, укладеними між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та Додаткову угоду №1 від 27.11.2015 року до цього договору в частині що стосується ОСОБА_1.

Вимоги обгрунтовані тим, що 21.12.2007 року між позивачем та ВАТ «ВТБ Банк» було укладено генеральну угоду №10 строком на 10 років - до 20.12.2017 року та загальний розмір позичкової заборгованості за кредитами наданими в рамках угоди не повинен перевищувати 1 200 000,00 доларів США. На підставі зазначеної угоди між сторонами були укладені кредитні договори 21.12.2007 року та 31.03.2008 року. Цільове призначення кредитів - на споживчі цілі.

18.11.2015 року ПАТ «ВТБ Банк» відступило право вимоги грошових зобов'язань за кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» згідно з Договором №21МБ та Додатковою угодою до нього №1 від 27.11.2015 року.

Як зазначає позивач, про укладення вказаних договорів йому стало відомо при ознайомленні з матеріалами цивільної справи №554/9012/16-ц, яка розглядається в Октябрьському районному суді м.Полтави.

У березні 2018 року позивач звернувся до ПАТ «ВТБ Банк» із запитом про отримання інформації про переуступку права вимоги, проте йому було відмовлено в наданні інформації.

Позивач вважає спірний договір та додаткову угоду до нього недійсними в частині що стосується позивача на тій підставі, що між сторонами укладено не договір відступлення права вимоги, а договір факторингу. Проте в силу чинного законодавства ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» не могла виступати в договірних відносинах як фактор так як не є фінансовою установою.

А тому з врахуванням положень статті 235 ЦК України спірні правовідносини повинні розглядатись в контексті укладення відповідачами договору факторингу, а не удаваного договору відступлення права вимоги.

ПАТ «ВТБ Банк» не мав права відступати в тому числі і ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» право грошової вимоги до позивача за кредитним договором так як за рішенням суду від 07.12.2010 року заборгованість уже була стягнута. При укладенні спірного договору сторони фактично уклавши договір замінили сторону стягувача на стадії виконання судового рішення, хоча мала б розглядатись судом як заміна сторони виконавчого провадження, в порядку, що врегульований Законом України «Про виконавче провадження».

Також позивач зазначає, що він не визнає заборгованість за кредитним договором так як сплив строк позовної давності.

09.08.2018 року до суду надійшов відзив ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» на заявлені вимоги в яких представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що спірний договір не є договором факторингу так як не містить умов притаманних для договору факторингу. ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» згідно Свідоцтва №459 має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволу факторинг. Жодне положення Договору про відступлення права вимоги не передбачає відступлення прав стягувача за рішенням суду та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» не позбавлена можливості в порядку, передбаченому ст.378 ЦПК України звернутись з відповідною заявою до суду про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні. Укладення спірного договору не потребує згоди боржника та не впливає на його права та обов'язки, обсяг зобов'язань за договорами. Крім того, умовами договору не передбачено обмеження щодо зміни кредитора. Також позивач не надає жодного доказу щодо того яким чином спірний договір порушує його право.

04.09.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач не погоджується із зазначеним представником відповідача - ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» так як їх пояснення не спростовують тверджень позивача.

Відповідач ПАТ «ВТБ Банк» відзив на заявлені вимоги до суду не направив.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «ВТБ Банк» в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на позовні вимоги до суду не надійшов.

Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» в судовому засіданні заперечила проти задоволення заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, 21.12.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» (далі - Банк, правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 (далі - Клієнт, Позичальник) було укладено Генеральну угоду №10 за умовами якої Банк зобов'язався надавати Клієнту кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії (далі - Кредитні договори), укладених в рамках цієї Угоди і які є невід'ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості Клієнта за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 1 200 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту. Термін дії угоди встановлений по 20.12.2017 року.

На виконання умов зазначеної угоди між сторонами були укладені Кредитні договори:

- 21.12.2007 року №22.47-10/07-СК за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 450 000,00 доларів США строком користування по 19.12.2014 року зі сплатою 13,00% річних.

- 21.12.2007 року №22.45-10/07-СК за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 550 000,00 доларів США строком користування по 19.12.2014 року зі сплатою 13,00% річних

- 31.03.2008 року №22.71-10/08-СК за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 200 000,00 доларів США строком користування по 30.03.2015 року зі сплатою 14,00% річних.

24.02.2019 року ПАТ «ВТБ Банк» направив на адресу позивача вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитними договорами.

Так як позивач належним чином не виконував власні зобов'язання за кредитними договорами, ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. В той же час в межах зазначеної справи ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом та просив визнати недійсними Генеральну угоду та кредитні договори.

Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 07.12.2010 року (справа №2-2580/10) первісний позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено та стягнуто заборгованість за кредитними договорами та відмовлено в задоволенні зустрічного позову.

Судом не встановлено під час розгляду справи що на даний час рішення суду виконується в примусовому порядку.

18 листопада 2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21 МБ, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває право вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором.

27 листопада 2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено додаткову угоду № 1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18 листопада 2015 року.

Як вбачається з додатку до Додаткової угоди, ПАТ «ВТБ Банк» переуступив право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» також за кредитними договорами укладеними з позивачем 21.12.2007 року та 31.03.2008 року.

Позивач вважає, що банк та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» не мали правових підстав для укладення договору відступлення, який укладено з порушенням положень чинного законодавства та порушує його права як позичальника, оскільки договір відступлення містить ознаки договору факторингу.

Відповідно до п. 3.1.3 Договору право вимоги переходить до ТОВ «ФК «Поліс» з моменту підписання Сторонами відповідної Додаткової угоди до даного договору та Реєстру прав вимог та зарахування коштів у розмірі ціни додаткової угоди до Договору на рахунок ПАТ «ВТБ Банк», після чого ТОВ «ФК «Поліс» стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, зазначеним у відповідному Реєстрі прав вимоги, а також їх зобов'язань по договорам забезпечення. Відступлення права вимоги за договорами застави/іпотеки, що засвідчені нотаріально та укладені у забезпечення зобов'язань боржників за кредитними договорами, здійснюється шляхом укладення сторонами нотаріально засвідчених договорів про відступлення права вимоги за такими договорами.

Таким чином, на підставі Договору та Додаткової угоди №1 від 27.11.2015 року до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18 листопада 2015 року до ТОВ «ФК «Поліс» перейшли права вимоги за наступними договорами: Кредитний договір від 21.12.2007 року №22.47-10/07-СК, Кредитний договір від 21.12.2007 року №22.45-10/07-СК та кредитним договором від 31.03.2008 року №22.71-10/08-СК.

Позивач аргументує свій позов тим, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» була відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій щодо отримання заборгованості в доларах США.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Як роз'яснено в пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, зокрема, щодо статусу боржника, право відступної вимоги до якого є предметом таких договорів.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи.

Зазначена Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг поширюється на випадки, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав.

ЦК України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності.

Позивач не довів, що договір відступлення прав вимоги від 18.11.2015 року є удаваним правочином (ст. 235 ЦК України).

Глава 73 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідно фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Статтею 23 цього Закону передбачено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг.

Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач, як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.

Крім того, пункт 1 Розпорядження № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Дана позиція підтверджується Постановою Верховного Суду України від 06.07.2015 року по справі №6-301цс15 .

Судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту договору про відступлення права вимоги вбачається, що ОСОБА_1 не є його стороною, однак, за вказаним договором було відступлено право вимоги за кредитними договорами, позичальником за якими виступає позивач.

Згідно вимог ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не довів порушення його прав відповідачами під час укладення договору про відступлення права вимоги, оскільки вказаним договором його обов'язки за кредитним договором не збільшено. До відповідача ТОВ «ФК «Поліс» лише перейшло право вимоги за зобов'язаннями, які підлягали виконанню позивачем перед позикодавцем.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідачами під час укладення оспорюваного договору та угоди до нього було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Крім того, суд не може прийняти до уваги заяву позивача про застосування строків позовної давності до заборгованості по кредиту, так як при розгляді даної справи не вирішується питання про стягнення заборгованості за кредитним договором та суд не встановлює такий розмір.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76, 81,133 141, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 204, 215, 512, 514, 516, 626, 627, 628, 638, 1077,1079 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 21 березня 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула