Єдиний унікальний номер справи 490/929/19 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/772/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 квітня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2019 року, постановлену за позовною заявою ОСОБА_2 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про скасування рішення виконавчого комітету та визнання ордеру на жиле приміщення недійсним, -

у с т а н о в и л а :

29 січня 2019 року ОСОБА_2 подав до Центрального районного суду м. Миколаєва позовну заяву до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про скасування рішення виконавчого комітету та визнання ордеру на жиле приміщення недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовував наступним.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 251 від 27 березня 2017 року, його взято на квартирний облік до загальної черги на отримання житлових приміщень громадян, які потребують поліпшення житлових умов та квартирний облік на отримання житлових приміщень у першу чергу громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

14 серпня 2017 року рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 251 на такий же квартирний облік взято громадянку ОСОБА_3

Наступним рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 996 від 27 листопада 2017 року, ОСОБА_3, в порядку тимчасового поліпшення житлових умов без зняття з квартирного обліку надано однокімнатну квартиру, АДРЕСА_1 житловою площею 15,9 м-2 на склад сім'ї із 3 осіб,.

Посилаючись на виписані обставини, просив визнати незаконним та скасувати пункт 1.1. рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 листопада 2017 року № 996 про надання 1-кімнатної квартири ОСОБА_4 та визнати ордер на жиле приміщення від 12 грудня 2017 року № 32 серії № 009461 недійсним.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2019 року, позовну заяву ОСОБА_2 було передано за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва, оскільки позови даної категорії пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

ОСОБА_2 подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати і, за правилами про підсудність справ за вибором позивача, повернути позовну заяву до Центрального районного суду м. Миколаєва для подальшого розгляду.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду - без змін, оскільки суд постановив її у відповідності з нормами процесуального права.

Постановляючи ухвалу про передачу матеріалів цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_2 до Заводського районного суду м. Миколаєва, суддя Центрального районного суду м. Миколаєва виходив з того, що вона подана з порушенням порядку, встановленому ЦПК України, правил підсудності, а саме, вона підсудна Заводському районному суду м. Миколаєва, оскільки спір виник з приводу нерухомості, яка знаходиться за адресою, АДРЕСА_1, що за своєю територіальністю належить до Заводського району, а за такого справа повинна розглядатися саме у Заводському районному суді м. Миколаєва.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з такими висновками суду 1 інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (глава 2 ЦПК України. Територіальна юрисдикція (підсудність) визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26-32 ЦПК України .

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

За такого, зокрема, у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року № 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків") тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

Згідно зі статтею 8 Закону № 2453-VI ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Статтею 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Також суди повинні виходити з того, що правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 (справа щодо актів про обрання/призначення суддів на посади та про звільнення їх з посад); від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб); від 22 червня 2004 року № 13-рп/2004 (справа про Дисциплінарний статут прокуратури України)).

Питання про підсудність справ визначається ЦПК, зокрема: розділом параграфом 3 глави 2 розділу І ЦПК України

Відповідно до ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Стосовно фізичної особи - місце проживання визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а щодо місцезнаходження юридичної особи - за положеннями статті 93 ЦК.

При вирішенні зазначених питань суди також мають враховувати роз'яснення, що містяться в Рішенні Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року № 15-рп/2001 (справа щодо прописки).

Не є місцем проживання фізичної особи місце, в якому вона знаходиться під вартою у вигляді запобіжного заходу, місце, в якому особа відбуває покарання у виді позбавлення волі за вироком суду, місце, в якому особа знаходиться на стаціонарному лікуванні. Позови до таких осіб пред'являються за останнім місцем проживання до взяття під варту чи до поміщення до медичного закладу.

По іншому врегулював законодавець підсудність позовів із приводу нерухомого майна -виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. До таких видів позовів слід віднести і позови про визнання ордеру на житло недійсним.

При цьому, місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Так, відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до належного за підсудністю суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, ОСОБА_2 пред'явив позов до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, місце знаходження якої, згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб є Центральний район м. Миколаєва.

Проте, з позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що спір виник з приводу нерухомого майна, а саме, однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 і на яку позивач претендує, про що свідчить його позовна заява, яка містить вимогу про скасування ордеру на видачу житла ОСОБА_3 (а.с. -26).

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Оскільки зазначена адреса за своєю територіальністю відноситься до Заводського районного суду м. Миколаєва, то, за дотримання позивачем порядку подання та оформлення позовної заяви за місцем знаходження майна чи основної її частини, він повинен був подати позовну заяву саме до названого суду.

Відповідно до ч.9 ст.187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Оскільки районний суд вчинив правильну процесуальну дію, щодо передачі матеріалів цивільної справи за підсудністю саме до Заводського районного суду м. Миколаєва, то виходячи з виписаних вище норм та обставин - підстав для повернення справи до Центрального районного суду м. Миколаєва, а, відповідно, й для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про підсудність даної цивільної справи Центральному районному суду м. Миколаєва, то воно є безпідставним, оскільки ґрунтується на помилковому тлумаченні саме названою особою чинного процесуального законодавства, щодо правил підсудності цивільних справ.

Керуючись ст. ст. 367, ч. 1, 2 ст. 369, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенка

Т.В. Серебрякової