Справа № 758/420/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Горбані О.В., Артюшенко К.С.,

Мариненко Я.С.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

представника відповідача - адвоката Овчаренка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2, уточнивши свої позовні вимоги, звернувся до суду з позовом в якому просив визнати незаконним звільнення його з посади заступника начальника та поновити на роботі, визнавши незаконним розірвання трудового договору та запис в трудовій книжки про звільнення, а також його переважне право на залишення на роботі; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу , починаючи з 02.12.2016 року і закінчуючи днем відновлення на роботі у розмірі 10 000,00 грн.; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначає, що він працював в ГУ ПрАТ «УПСК» з 14.01.2009 року. Згідно наказу ГУ ПрАТ «УПСК» № 29 від 01.07.2013 року його було переведено на посаду начальника ГУ ПрАТ «УПСК» з питань автотранспортного страхування та врегулювання збитків. Зазначає, що 28.09.2016 року його було ознайомлено з наказом № 8 ГУ ПрАТ «УПСК» про скорочення штату Головного управління по м. Києву та Київській області, однієї посади заступника начальника управління. Вказує, що в той же день, його було ознайомлено з розпорядженням ГУ ПрАТ «УПСК» № 8 про вивільнення його з займаної посади з 02.12.2016 року, у зв'язку зі скороченням посади. Наказом № 8 від 28.09.2016 р . він був звільнений з 02.12.2016 р. від на підставі ст.40 п.1 КзпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки наказ від 28.09.3016 р. був виданий з метою звільнення саме його, а будь-яких змін в організації виробництва і праці.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 25.01.2017 року (суддя Роман О.А.).

В травні 2017 р. представником відповідача подані заперечення, в яких сторона відповідача зазначає, що 28.09.2016 року начальником Головного управління по м. Києву та Київській області ПрАТ «УПСК» було видано наказ № 8, яким у зв»язку зі зміною в організації виробництва і праці в Головному управлінні по м. Києву та Київської області ПрАТ «УПСК» та відсутністю можливості використання трудових ресурсів працівників у повному обсязі, було прийнято рішення про скорочення з 02.12.2016 року в штаті Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «УПСК» одну посаду заступника начальника управління. 28.09.2016 року ОСОБА_2 був ознайомлений зі змістом вищезазначеного наказу. У зв»язку з відсутністю вакантних посад , які можна було запропонувати працівнику, що звільняється, 28.09.2016 року ОСОБА_2 було ознайомлено з повідомленням про скорочення посади та звільнення працівника. В той же день ОСОБА_2 було ознайомлено з розпорядженням №8 начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «УПСК», яким роз»яснено, що для одержання статусу безробітного та допомоги по безробіттю, ОСОБА_2 потрібно звернутися в службу зайнятості населення. 02.12.2016 року ОСОБА_2 була видана трудова книжка з записом про звільнення на підставі наказу начальника Головного управління по м. Києва та Київської області ПрАТ «УПСК» № 8 від 28.09.2016 року. Не погодившись із звільненням ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «УПСК» із зверненням про поновлення його на роботі. Вказує, що 26.12.2016 року ПрАТ «УПСК» було прийнято рішення про поновлення ОСОБА_2 та видано відповідний наказ № 12 . Окрім поновлення ОСОБА_2 на займаній посаді, були передбачені і ніші заходи щодо поновлення працівника на роботі, а саме: виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внесення записів у трудову книжку, складення скоригованого табелю обліку робочого часу. Наказ про поновлення на роботі за рішенням роботодавця № 12 від 26.12.2016 року було пред»явлено до ознайомлення ОСОБА_2, який власноруч та тексті наказу зазначив, що відмовляється від поновлення без судового розгляду. В подальшому ОСОБА_2 так і не приступ до виконання своїх обов»язків.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 25.10.2017 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М.

В липні 2018 р. позивачем була подана відповідь на відзив, в якій сторона позивача зазначає про те, що в період з 03.12.2016 р. по 26.12.2016 р. він був незаконно звільнений, але в табелю обліку робочого часу йому зазначена явка на роботу. Вважає, що обставини його незаконного звільнення не перестали існувати, не зважаючи на наявність наказу про поновлення його на роботі, виданим самим роботодавцем.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Додав, що з січня 2017 р. він влаштувався на нову роботу - сторожем у дошкільному навчальному закладі № 348 Шевченківського району м.Києва.

Представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав, наведених в запереченні.

Відповідно до п.9 ч.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення ЦПК України (2017 р.) розгляд даної справи підлягає за нормами ЦПК України (2017 р.), чинного з 15.12.2017 р.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював в ПрАТ «УПСК» з 14.01.2009 року, а згідно наказу ПрАТ «УПСК» № 29 від 01.07.2013 року ОСОБА_2 переведено на посаду заступника начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «УПСК».

Наказом начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «УПСК» № 8 від 28.09.2016 р., у зв»язку із зміною в організації виробництва і праці в Головному управлінні по м. Києву та Київської області ПрАТ «УПСК», прийнято рішення про скорочення з 02.12.2016 року в штаті Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «УПСК» одну посаду заступника начальника управління.

Розпорядженням начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «УПСК» № 8 від 28.09.2016 р. попереджено заступника начальника управління Головного Управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «УПСК» ОСОБА_2 про наступне його вивільнення у зв»язку з скороченням посади заступника начальника управління з 02.12.2016 року.

Повідомленням начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «УПСК» від 28.09.2016 р., повідомлено ОСОБА_2 про звільнення його з займаної посади згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить відповідний підпис ОСОБА_2

Згідно з актом, складеним ПрАТ «УПСК» 28.09.2016 року, який підписаний начальником Головного управління по м. Києву та Київської області, головним бухгалтером, спеціалістом відділу індивідуального страхування , що станом на 28.09.2016 року відсутні вакантні посади в Головному Управлінні по м. Києву та Київської області ПАТ «УПСК», в зв»язку з чим Управління не може надати іншу роботу заступнику начальника управління Головного управління по м. Києву та Київської області ПАТ «УПСК», який підлягає звільненню за скороченням штату, на підставі наказу № 8 від 28.09.2016 року, а саме ОСОБА_2

З матеріалів справи убачається, що на виконання наказу № 8 від 28.09.2016 р. ПАТ «УПСК» було скорочено посаду заступника начальника управління Головного управління по м. Києву та Київської області ПАТ «УПСК», яку займав ОСОБА_2

02.12.2016 року ОСОБА_2 отримав трудову книжку з записом про звільнення на підставі наказу Головного управління по м. Києва та Київської області ПрАТ «УПСК» № 8 від 28.09.2016 року, що підтверджено оригіналом трудової книжки та визнається сторонами.

02.12.2016 року ОСОБА_2 було виплачено основну заробітну плату в розмірі 252,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4_12/2 від 02.12.2016 РОКУ.

06.12.2016 року ОСОБА_2 виплачено компенсацію середнього заробітку за період з 03.12.2016 року по 06.012.2016 року в розмірі 272,82 грн. та вихідна допомога при скороченні у розмірі 2058,79 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 4_3/12 та 4_12/4 від 06.12.2016 року.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 р. по справі № 442/2351/16 зазначив, що суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, що 27.12.2016 року ОСОБА_2 виплачена компенсація середнього заробітку за період з 07.12.2016 року по 12.12.2016 року у розмірі 1364,15 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 50_12/5 від 27.12.2016 року.

Наказом № 12 від 26.12.2016 року Начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПАТ «УПСК» поновлено ОСОБА_2 на попередній роботі на посаді заступника начальника Головного управління по м. Києву та Київської області з 27.12.2016 року.

26.12.2016 року ОСОБА_2 було пред»явлено до ознайомлення наказ № 12 від 26.12.2016 року, який власноруч на тексті наказу зазначив, що відмовляється від поновлення без судового розгляду.

27.12.2016 року ОСОБА_2 відмовився ознайомлюватися з наказом № 43 від 27.12.2016 року про те, що він має приступити до виконання своїх службових обов»язків з 27.12.2016 року, що підтверджується відповідним актом.

Судом встановлено, що, починаючи з 27.12.2016 року (після поновлення позивача на роботі самим роботодавцем за власною ініціативою), ОСОБА_2 не приступив до виконання своїх службових обов»язків згідно займаної посади, 01.01.2017 р. звернувся до суду з позовом про поновлення його на даній посаді.

Судом встановлено, що наказом начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПАТ «УПСК» від 27.02.2017 року № 5 ОСОБА_2 знову звільнено з займаної посади, але за прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України.

На час розгляду даної справи у провадженні Подільського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа № 758/12370/17 за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ «УПСК», в якій позивач оскаржує інше своє звільнення - за наказом від 27.02.2017 р.

Тим самим, в судовому засіданні достеменно встановлено, що поновлення позивача на роботі за попереднім звільненням (за наказом від 28.09.2016 р., що оскаржується в цьому провадженні) відбулось в позасудовому порядку, а саме: за ініціативою самого роботодавця, який своїм наказом № 43 від 27.12.2016 р. самостійно поновив ОСОБА_2 на посаді.

А відтак, відповідач самостійно, без рішення суду, поновив позивача на посаді до його звернення до суду 06.01.2017 р.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що підстав для поновлення позивача, який був звільненим за наказом № 8 від 28.09.2016 р., відсутні. В зв'язку з чим, в задоволенні позовних вимог про поновлення слід відмовити.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що відповідач не мав права самостійного поновити його на посаді, оскільки це мав зробити лише суд, оскільки відповідно до ст.232 ч.1 п.2 КЗпП України в районних судах розглядаються трудові спори про поновлення на роботі. Поновленням відповідачем самостійно позивача на роботі і підтверджується відсутність спору з боку відповідача.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі в зв'язку з вирішенням цього спору між сторонами в позасудовому порядку, то суд не надає оцінку наданим позивачем документам та диску із записом розмови.

Позовні вимоги в частині визнання переважного права позивача на залишення на роботі не підлягають задоволенню, згідно з роз'ясненнями, що містяться в пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі. Отже наявність переважного права у працівника є обставиною, яка підлягає встановленню під час судового розгляду позовів про поновлення на роботі, та не може бути вимогою позовного характеру.

Позовні вимоги в частині визнання незаконним розірвання трудового договору та визнання безпідставним запису № 34 в трудовій книжці позивача, вчиненого відповідачем про звільнення ОСОБА_2 з 02.12.2016 р. в зв'язку зі скороченням штату, також не підлягають задоволенню, оскільки не є належним способом захисту прав.

Оскільки вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про поновлення на роботі, тому і в задоволенні вимог в цій частині також слід відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду у встановлений статтею 233 ч.1 КЗпП України місячний строк.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки не засновані на законі та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то сплачений позивачем судовий збір (за вимоги, по яких він не був звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір») на підставі ст.141 ЦПК України не підлягає стягненню.

На підставі викладеного, ст.ст.40 ч.1 п.1, 42, 49-2, 232, 233 КЗпП України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263,264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (місце знаходження за адресою: м.Київ, вул.Кирилівська, буд.40; ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова