Справа 688/3873/18
№ 2/688/80/19
Рішення

Іменем України

02 квітня 2019 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Березюк Н.П.,

за участі секретаря судових засідань - ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шепетівці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на будинок та земельну ділянку,

встановив:

26 жовтня 2018 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на будинок та земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 08 жовтня 1999 року придбала у ОСОБА_4 за 7425 грн. житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в м. Шепетівці по вул. Новоградській,14, жилою площею 34,7 кв.м. з деревяним сараєм на земельній ділянці площею 77 кв.м., який фактично оформила на батька ОСОБА_5, у звязку з тим, що не бажала щоб будинок був оформлений на неї, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 08 жовтня 1999 року АВЕ №240402. Факт придбання нею будинку підтверджується розпискою ОСОБА_4 від 08 жовтня 1999 року, згідно якої він отримав від неї кошти в сумі 7425 грн. за проданий будинок, а також тим, що 05 жовтня 1999 року позичила у ОСОБА_6 гроші в сумі 400 доларів США, склавши відповідну розписку. Після придбання будинку, у ньому постійно проживав її син ОСОБА_7 з дружиною та донькою, а вона за власні кошти проводила ремонтні роботи у будинку: здійснювала його газифікацію, міняла підлогу, штукатурила зовнішні та внутрішні стіни, фундамент, 2 грубки, ремонтувала стелю та перекривала хлів руберойдом. Крім того, після придбання будинку, сусідка ОСОБА_8 віддала їй частину земельної ділянки для того, щоб зробити прохід до будинку по вул. Чехова,23. В подальшому вона за власні кошти приватизувала присадибну земельну ділянку, що підтверджується дорученнями батька, виданими для приватизації земельної ділянки. 19 січня 2012 року батько склав заповіт, яким все своє майно заповів їй. Однак, рішенням Полонського районного суду від 12 грудня 2017 року заповіт батька визнаний нікчемним. Вказуючи на те, що вона іншого житла, крім будинку №14 по вул. Новоградській в м. Шепетівці не має, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним та гарантується Конституцією України, просила визнати, що будинок №14 та земельна ділянка по вул. Новоградській в м.Шепетівці розміром 0,0834 га є її власністю.

Ухвалою суду від 05 листопада 2018 року відкрито провадження та призначено в справі підготовче засідання на 26 листопада 2018 року.

13 листопада 20918 року на адресу суду надійшов відзив відповідачки ОСОБА_3, у якому відповідач зазначила, що позов не підлягає задоволенню, оскільки спірний житловий будинок придбаний їх батьком ОСОБА_5, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, за яким саме він сплатив продавцю гроші в сумі 7425 грн. 24 лютого 2014 року здійснено державну реєстрацію права власності на будинок за ОСОБА_5, 17 лютого 2015 року за ним здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0834 га, а 01 квітня 2015 року для ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку. Зазначила, що розписка ОСОБА_4 про отримання від позивачки 7425 грн. та розписка позику 400 доларів у ОСОБА_6 не можуть слугувати правовою підставою для визнання права власності за позивачкою, оскільки батько ОСОБА_5 правомірно набув права власності на вказане майно відповідно до ст.ст. 328,334 ЦПК України. Вказуючи на те, що належність будинку та земельної ділянки покійному батькові підтверджується правовстановлюючими документами, позивачка при житті батька не оспорювала договору купівлі продажу будинку, а тому правових підстав у позивачки для визнання за нею права власності не має, просила у задоволенні позову відмовити.

Підготовче засідання відкладено на 06 грудня 2018 року за клопотанням позивачки ОСОБА_2 у звязку з її перебуванням на лікуванні.

Ухвалою суду від 06 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 22 січня 2019 року. Розгляд справи відкладався на 18 лютого 2019 року, у звязку з перебуванням головуючого судді на лікуванні, на 12 березня 2019 року за клопотанням відповідачки ОСОБА_3 у звязку із поганим станом здоровя, на 02 квітня 2019 року за клопотанням позивачки ОСОБА_2, у звязку з неможливістю свідків прибути в судове засідання.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 позов підтримала, з підстав, викладених у позовній заяві. В обґрунтування вимог зазначила, що 08 жовтня 1999 року придбала за 8000 грн. у ОСОБА_4 житловий будинок, який оформила на батька, оскільки на той час працювала головним бухгалтером, і не хотіла, щоб будинок був оформлений на неї. Будинок купувала для власного сина, однак не оформила документи на його імя, оскільки він був одружений, і в нього не складалися відносини з дружиною. Вказала, що будинок був занедбаний, вона вкладала власні кошти на проведення ремонтних робіт. У 2007 році провела у будинок газ, заплатила 1700 грн., в подальшому наймала людей, які штукатурили стіни, фундамент, виконували інші роботи. За будинком доглядає 20 років, відповідачка не доклала жодних зусиль до вказаного будинку. Просила позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала. В обґрунтування заперечень зазначила, що спірний будинок придбав їх батько у 1999 році на підставі нотаріально посвідченого договору. Цей договір не скасований і не змінений. Після смерті батька відкрилася спадщина, і право на спадкування цього будинку вони з позивачкою набули як діти померлого. Заперечила, що позивачка придбала будинок за власні кошти. Гроші на придбання будинку дав батько. Крім того, просила застосувати строк позовної давності, оскільки з часу смерті батька 25 травня 2015 року пройшло три роки.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності (ч.1 ст.386 ЦК України).

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає, або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає, або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що 08 жовтня 1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку жилою площею 34,7 кв.м. з відповідними надвірними будівлями в м. Шепетівка Хмельницької області по вул. Новоградській, 14., який посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 і зареєстрований у реєстрі за №3118.

Право власності на спірний житловий будинок по вул. Новоградській,14 перейшло до його покупця ОСОБА_5 з моменту укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, оскільки інше не встановлено даним договором. Станом на час розгляду справи вказаний договір є дійсним, ніким не оспорений, не скасований, не змінений та є єдиною підставою набуття права власності на будинок.

Отже власником спірного житлового будинку був ОСОБА_5, його право власності на спірний житловий будинок припинилося у звязку із смертю, яка мала місце 25 травня 2015 року та перейшло до його спадкоємців, якими є діти померлого сторони по справі.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яка на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5,6 ст.81 ЦПК України)

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Надана позивачкою копія розписки ОСОБА_4 від 08 жовтня 1999 року про отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 7425 грн. за будинок в м. Шепетівка по вул. Новоградська,14, не може бути підставою для набуття останньою права власності на вказаний житловий будинок, оскільки, як уже зазначалося, договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення.

З тих же підстав не є доказом набуття позивачкою права власності на спірний будинок і копія розписки про отримання нею від ОСОБА_6 у позику 400 доларів США для придбання будинку по вул. Новоградській,14

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 суду показали, що зі слів позивачки їм відомо, що будинок по вул. Новоградській,14 придбала ОСОБА_2 для власного сина, у якому він і проживав. Будинок доглядала позивачка, за її кошти проводилися ремонтні роботи, а також проведена газифікація будинку. Відповідачка нічого не робила біля будинку.

Крім того, свідок ОСОБА_8 показала, що на прохання позивачки, погодилася на перенесення межі між її земельною ділянкою та земельною ділянкою по вул. Новоградській,14, для облаштування проходу від будинку по вул. Новоградській, 14 до будинку по вул. Чехова,23.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, показання свідків позивачки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, а також надані нею розписки, як докази на підтвердження обставин щодо придбання нею спірного житлового будинку за власні кошти не відповідають вимогам щодо їх допустимості.

Не є доказом набуття позивачкою права власності на житловий будинок щодо якого виник спір, її твердження про витрачання нею власних коштів на проведення ремонтних робіт та газифікацію, а також проживання сина у будинку. Такі твердження свідчать лише про те, що у позивачки та її сина виникло право користування вказаним будинком на підставі родинних стосунків із власником, що не тягне за собою виникнення права власності.

Вимога позивачки про визнання права власності на земельну ділянку, з огляду на те, що приватизація земельної ділянки здійснена нею за власні кошти, не підлягає задоволенню, оскільки право власності на вказану присадибну земельну ділянку є похідним від права власності на житловий будинок по вул. Новоградській,14.

Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності передбачено ст.116 Земельного кодексу України.

Так, відповідно до ч.ч. 2,3 вказаної статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Право на приватизацію земельної ділянки щодо якої виник спір, виникло у ОСОБА_5 відповідно до ст.120 ЗК України у звязку з набуттям права власності на жилий будинок, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого право власності на земельну ділянку площею 0,0834 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по вул. Новоградській,14 в м. Шепетівка зареєстроване за ОСОБА_5 Вказане право припинилося у звязку з його смертю та перейшло до спадкоємців, якими є діти померлого сторони по справі.

Відповідачка, посилаючись на те, що сплив строк позовної давності, просила застосувати позовну давність та відмовити у позові.

Позивачка зазначила, що при житті батько склав заповіт, яким він заповів їй усе своє майно, в т.ч. спірний будинок, а тому вважала, що будинок перейде до неї в порядку спадкування, а тому про порушення свого права, яке підлягає захисту, вона дізналась після того, як було визнано нікчемним заповіт батька.

З матеріалів справи слідує, що заповіт, на який посилається позивачка, визнано нікчемним рішенням Полонського районного суду від 12 грудня 2017 року, яке залишено без змін, та набрало законної сили на підставі постанови Апеляційного суду Хмельницької області від 06 лютого 2018 року.

Враховуючи, що позивачка не оспорює договір купівлі-продажу, з підстав визначених законодавством, а просить визнати за нею право власності на житловий будинок, повязуючи порушення свого права визнанням нікчемним заповіту, суд вважає, що нею не пропущено строку позовної давності.

Крім того, на підставі досліджених матеріалів справи суд встановив, що субєктивне право, про захист якого просить позивачка, останній не належить, воно не було порушено відповідачкою, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимоги.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76 -81, 141,258,263-265 ЦПК України, ст. ст. 334,386,392,655,657 ЦК України, ст.с.116,120 Земельного кодексу України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на будинок та земельну ділянку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06 квітня 2019 року

Суддя: