ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року м. Чернівці

справа № 723/2294/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Ковальчук Н.О.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Дедик Н.П., -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права особистої приватної власності на майно в порядку ст.392 ЦК України.

В обґрунтування позову зазначав, що він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з 01.06.1990 року, який розірвано на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14.11.2013 року.

Вказує, що з 30.05.2007 року він почав займатися підприємницькою діяльністю та зі своїм партнером ОСОБА_4 взяв в оренду нежитлові приміщення 1-16 площею 260,6 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1, і які 21.09.2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були придбані в рідних долях за кошти від підприємницької діяльності.

10.09.2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за кошти від підприємницької діяльності придбано в рівних частках земельну ділянку площею 0,0540 га з цільовим призначенням для підприємств іншої промисловості, на якій знаходяться вищезазначені нежитлові приміщення.

В результаті вказаних правочинів ОСОБА_1 став власником 47/200 часток нежитлових приміщень, Ѕ частини земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,0540 га, розташованих в АДРЕСА_1.

Провадження №22-ц/822/337/19 Категорія 5

Вказує, що зазначене майно було придбано під час шлюбу, проте вважає його своєю особистою власністю, оскільки придбане воно за кошти від його підприємницької діяльності, використовувалося та використовується не в інтересах сім'ї, а для підприємництва з метою отримання прибутку, а оскільки він не спілкується з ОСОБА_2 і не має можливості відібрати у неї заяву, якою б підтвердила його право особистої приватної власності на вищевказане майно, тому просив визнати за ним право особистої приватної власності на 47/200 ідеальних часток нежитлових приміщень та на Ѕ частину земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,0540 га, що розташовані по АДРЕСА_1.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вказує, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду, не відповідають обставинам справи, а обставини справи, які суд визнав встановленими, не доведені допустимими доказами.

Наголошує, що спірне майно було придбане під час шлюбу, однак вважає його особистою власністю, оскільки майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім'ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст.57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст.60-61 СК України.

08.04.2019 року до апеляційного суду надійшла заява від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Пригор В.А. про перенесення розгляду справи на іншу дату, надавши останній час для підготовки до участі у справі. Колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, оскільки Пригор В.А. після ознайомлення з матеріалами справи не з'явилася в судове засідання та не обґрунтувала підстави для відкладення розгляду справи, не зазначила необхідний їй час для вивчення матеріалів справи та підготовки до судового засідання. Крім того, сама відповідач ОСОБА_2 попередньо, а саме 22.03.2019 року клопотала про відкладення розгляду справи після 02.04.2019 року, що було враховано апеляційним судом.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, яке частково їм не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.1990 року, який розірвано на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14.11.2013 року (а.с.38-39).

ОСОБА_1 30.05.2007 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид економічної діяльності - виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та випискою з ЄДРПОУ (а.с.10-12).

Відповідно до договору купівлі-продажу 47/100 ідеальної частки нежитлових приміщень від 21.09.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Коржан В.Д., зареєстрованого в реєстрі за №2747, ПП «РОС» продало, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 купили в рівних долях у спільну часткову власність 47/100 ідеальної частки нежитлового приміщення 1-16 площею 260,60 кв.м., розташовані в АДРЕСА_1 (а.с.18).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ЧКОБТІ №24023270 від 02.10.2009 року на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 зареєстровано право спільної часткової власності за ОСОБА_7 та ОСОБА_1 по 47/200 частки (а.с.19).

Згідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Коржан В.Д., зареєстрованого в реєстрі за №2923, ПП «РОС» продало, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 купили в рівних частках у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,0540 га, за цільовим призначенням - для підприємств іншої промисловості (для обслуговування складських приміщень), яка розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер якої НОМЕР_1 (а.с.20-21).

25.02.2011 року ОСОБА_7 був виданий державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, в додатку №1 до якого співвласниками земельної ділянки зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з розміром часток по Ѕ (а.с.22-23).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин щодо невизнання відповідачем ОСОБА_2 його права власності на об'єкти, які є предметом спору в даній справі, внаслідок чого він обмежений в реалізації прав по володінню, користуванню чи розпорядженню власністю. Позивач вказує на те, що оскільки майно придбане під час шлюбу, то без згоди відповідачки не матиме змоги ним розпорядитися, укладати щодо нього правочини. Однак доказів на підтвердження вказаних обставин також суду не надано, що свідчить про те, що таких обставин спору не існує і вони є припущенням позивача.

Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач обмежений в реалізації прав власника і потребує захисту в спосіб визнання за ним права особистої приватної власності на майно, що є предметом спору. В зв'язку з чим суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним: до шлюбу, за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також за кошти, які належали їй, йому особисто.

В силу ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.1, 2 ст.52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

За змістом ст.ст.317,319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки ОСОБА_1 є власником 47/200 ідеальної частки нежитлового приміщення 1-16 площею 260,60 кв.м. та Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0540 га, кадастровий номер якої НОМЕР_1, що знаходяться по АДРЕСА_1, які набуті ним на підставі нотаріально посвідчених правочинів, отже позивачу належать права володіння, користування та розпорядження належним йому майном, а обґрунтування позовних вимог щодо необхідності захисту своїх прав та інтересів на підставі ст.392 ЦК України з посиланням на те, що відповідач ОСОБА_2 не визнає його право особистої приватної власності є безпідставними, оскільки позивачем не доведено такі обставини, не надано належних та допустимих доказів наявності спору, які передбачені ст.ст.76-78 ЦПК України. Крім того, матеріали справи не містять доказів вчинення ОСОБА_2 позивачу перешкод у володінні, користуванні чи розпорядженні спірним майном.

Проте, прийшовши до вірного висновку про відсутність спору між сторонами, суд першої інстанції вказав, що позивачем не доведено обставини, на які посилається в обґрунтування позовних вимог, відповідно до яких вищезазначене майно придбане ним за кошти від своєї підприємницької діяльності, а не за кошти подружжя, зважаючи на те, що згідно договорів купівлі-продажу 47/100 ідеальної частки нежитлових приміщень та земельної ділянки дружина покупця ОСОБА_2 дала згоду чоловіку ОСОБА_1 на купівлю вказаного майна згідно заяв, посвідчених нотаріусом, чим приступив до перевірки та оцінки доказів й прийшов висновку про придбання спірного майна за кошти подружжя, що є необхідним тільки при вирішенні існуючого спору та є взаємовиключними обставинами у цій справі за наявності вірного висновку про відсутність спору.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга позивача не містить.

У зв'язку з наведеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в межах заявлених вимог позов задоволенню не підлягає за відсутності спору між сторонами, проте рішення суду першої інстанції підлягає зміні із виключенням з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції як підстави для відмови в задоволенні позову висновок суду про віднесення спірного майна до спільного майна подружжя.

Водночас, відповідно до положень ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.255, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 січня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення абзац 27 наступного змісту: «Разом з тим, суд вважає, що позивачем не доведено обставини, на які посилається в обґрунтування позовних вимог, відповідно до яких вищезазначене майно придбане ним за кошти від своєї підприємницької діяльності, а не за кошти подружжя, зважаючи на те, що згідно договорів купівлі-продажу 47/100 ідеальної частки нежитлових приміщень та земельної ділянки дружина покупця ОСОБА_2 дала згоду чоловіку ОСОБА_1 на купівлю вказаного майна згідно заяв, посвідчених нотаріусом».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, І.М. Литвинюк/