ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року

м. Харків

Справа № 619/40/17

Провадження № 22-ц/818/184/19

Категорія: житлові

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Кіся П.В.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Пузікової Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи - Черкасько-Лозівська селищна рада (Малоданилівська селищна рада) Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_8, Комунальне підприємство «Наукове»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові

апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 - Бєсєдіна Сергія Олексійовича

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 вересня 2018 року у складі судді Остропілець Є.Р. , -

встановив:

06.01.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_2

Крім того, ОСОБА_1 просила зобовязати Черкасько-Лозівську сільську раду зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за вказаною адресою.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказувала, що квартиру АДРЕСА_1 адміністрацією радгоспу було надано її матері ОСОБА_12, яка померла в 2001 році. Квартира не приватизована.

У вказаній квартирі на даний час проживає вона разом із сином ОСОБА_8.

Відповідачі лише зареєстровані, але фактично вже багато років не проживають у вказаній квартирі. Так, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають з 2003 року, а ОСОБА_6, і ОСОБА_7 не проживають з 1994 року.

Вказувала, що відповідачі комунальні платежі не здійснюють, поточні та будь-які інші ремонти квартири не виконують. Формальна реєстрація відповідачів у цій квартирі перешкоджає їй оформити та отримати субсидію і вона знаходиться у скрутному матеріальному становищі.

Відповідач ОСОБА_6 позов не визнала.

В поданих до суду 23.02.2017 року у порядку ст.128 ЦПК України (в діючій на той час редакції цього Кодексу) письмових запереченнях відповідач ОСОБА_9 просила відмовити у задоволенні позову, вказуючи, що квартиру АДРЕСА_1 їх мати - ОСОБА_12 отимала ще за радянських часів за багаторічну працю у радгоспі на всю сім'ю. Вона у вказаній квартирі проживала з дня народження ІНФОРМАЦІЯ_4

Дійсно, після укладення шлюбу у 1994 році вона перейшла проживати до свого чоловіка в будинок АДРЕСА_3, в якому проживає з сином ОСОБА_13, своїм чоловіком, його батьками та іншими родичами чоловіка.

Однак весь час підтримувала звязок з матірью, допомагал їй в утриманні та ремонті квартири, після смерті матері продовжували допомагати сестрі ОСОБА_1 в ремонті квартири, її чоловік та син допомагали ремонтувати дах будинку АДРЕСА_2 в якому розташована батьківська квартира.

За життя їх мати ОСОБА_12 постійно стверджувала, що бажає після своєї смерті квартиру залишити своїм дітям, тобто їй, ОСОБА_6 ОСОБА_1 (позивачці) та її сестрам ОСОБА_2 і ОСОБА_5, відповідачам у справі.

Після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5, усі вони (сестри) підтримували родинні стосунки і виявили бажання оформання спадщини у виді квартири, як і наказувала мати, однак не змогли оформити, оскільки квартира матірью за життя не була приватизована, а юридична процедура вирішення цього питання потребує коштів і часу.

Починаючи з 2016 року відносини з сестрою ОСОБА_1(позивачкаю) у них погіршилися, оскільки та заявила про намір оформити право власності на квартиру лише на себе. На їх звернення ОСОБА_1 реагувала негативно, відмовлялася від пропозиції оформити відповідні довідки з метою отримання субсидій, від зустріч відмовлялася, її та сестер до квартири не допускала.

Відповідач ОСОБА_13 позов не визнав і в поданих до суду письмових запереченнях на нього просив у задоволенні позову відмовити за тих же підстав, на які посилалася його мати.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнала, причину незгоди з позовом у неї суд не зясовував.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Суд визнав відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право на проживання в АДРЕСА_2.

У задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 адвокат Бєсєдін С.О. просив рішення суду скасувати, вважаючи його незаконним та необгрунтованим, і ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_9 такою, що втратила право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_2

Апелянт посилвається на те, що позивачка ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимх доказів щодо прав у неї самої на вказану квартиру та не надала доказів на підтверлження інших обставин, на які посилалася як на підставу позовних вимог.

Вважає, що суд не надав належної оцінки їх (відповідачів) доводам, а також не надав належної оцінки показам свідків.

Так, допитані у якості свідків чоловік відповідачки - ОСОБА_14 та їх син ОСОБА_13 підтвердили ті обставини, на які посилалася відповідач ОСОБА_9 у своїх запереченнях на позов, в тому числі і щодо обставин отримання квартири, набуття відповідачами права проживання в спірній квартирі, їх участі в утриманні квартири та виникненні конфлікту у 2016 році у звязку з тим, що позивач ОСОБА_1, попри попередні домовленості, вирішила одноосібно приватизвути квартиру, позбавивши права проживання в ній інших сестер та племінників, жоден з яких не має власного житла, проживають в орендованих житлових приміщеннях.

Допитана за клопотанням позивача у якості свідка ОСОБА_15 пояснила, що про спірні обставини та відповідачів нічого не знала, доваідалася зі слів позивача ОСОБА_1

Допитана у якості свідка з боку позивача її сусідка ОСОБА_16 підтвердила обставини, на які посилалася у запереченнях на позов відповідач ОСОБА_9, в тому числі і щодо взаємовідносин сестер, надання відповідачем допомоги по господарству позивачу ОСОБА_1

Також посилається на ту обставину, що судом залишились поза увагою надані та долучені до справи у якості доказів копії рішень виконачого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 14.03.2000 року про закріплення за відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (племінники позивачки) права проживання у спірній квартирі.

Інші учасники апеляційні скарги не подавали, правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_9, крім відзиву, поданого представником позивача аадвокатом Тарасенко Г.О., не скористалися.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_9 та її представник адвокат Бєсєдін С.О. апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_13 апеляційну скаргу визнали і просили її задовольнити, просили скасувати рішення суду у повному обсязі та ухвалити нове, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на обставини, викладені у поданих до суду першої інстанції запереченнях ОСОБА_9 на позов, а також на викладені в апеляційній скарзі доводи, пояснення ОСОБА_9 та її представника.

Не заперечуючи проти доводів позивача та її адвоката в тій частині, що дійсно вони не проживають в АДРЕСА_2 відповідачі стверджують про вимушеність непроживання в цій квартирі з огляду на неприязні відносини з позивачкою, яка не бажає ділити житлову площу з ними, на обєктивну неможливість проживання різних за складом сімей в одній квартирі. Вказані обставини обумовлюють їх проживання в інших місцях на умовах найму (оренди).

Відповідачі просять залишити за ними право на проживання, посилаючись на ту обставину, що свого власного житла ніхто з них не має, що наявність реєстрації є обовязковою умовю для працевлаштування, що у разі позбавлення права проживання, а відтак і реєстрації у вказаній квартирі, вони остаточно перетворяться на безхатченків та буть позбавлені права навіть звертатися за медичною допомогою в заклади охорони здоровя, влаштувати дітей в дитячий садок, в навчальні заклади.

Неподання апеляційної скарги на рішення суду, як і неподання заперечень на позов у суді першої інстанції, пояснили тяжким майновим станом, малограмотністю, незнанням своїх прав, відсутністю коштів на правову допомогу.

Позивач ОСОБА_1 та представники третіх осіб у судові засідання апеляційної інстанції не зявилися, причину неявки не повідомили.

Представник позивача адвокат Тарасенко Г.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила у її задоволенні відмовити, вважаючи доводи відповідачів надуманими, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін та їх представників, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скаргі підлягає задоволенню, а рішення суду перщшої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову за таких підстав.

Судом встановлено, а учасниками справи не оспорюється, що в трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано вісім осіб, а саме: позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_8, які проживають в цій квартирі фактично, а також відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_3, ОСОБА_18, які в цій квартирі зареєстровані, але не проживають більше шести місяців.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції посилався на положення ст.ст.107, 167, 72 ЖК України і вказував, що відповідачі тривалий час не проживають без поважних причин в квартирі за місцем реєстрації, а відтак втратили право на проживання. Обгрунтовуючи відмову в задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації, суд послався на положення статті 7 Закону України № 1382-1V і вказав, що немає необхідності в задоволенні виммог позивача про зобовязання зняття з реєстрації відповідачів.

З рішенням суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може за таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення полвинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути заколнним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Справа, усупереч вимог ст.ст.127, 158 ЦПК України (в редакції цього кодексу на час відкриття провадження і розгляду справи) та усупереч вимог ст.ст.2, 6, 10, 12, 128,130, 217, 221, ЦПК України ( в редакції цього кодексу на час розглялу і вирішення справи) розглянута і по ній ухвалено рішення без участі відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_18 та за відсутністю даних про те, що ці особи отримали копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками, за відсутністю даних про те, що вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_9 з'являлися в судове засідання, але їх особа, їх фактичне місце проживання та причини не проживання за місцем реєстрації судом у встановленому законом порядку не встановлювалася, процесуальні права їм не роз'яснювалися.

Висновок суду про доведеність позовних вимог ґрунтується на доводах позивача, підтриманих її представником, фрагменту технічного паспорту на квартиру, ксерокопії паспорта позивачки, довідці про її проживання за вказаним адресом, чого ніхто не оспорює, суперечливого за змістом акту від 19.12.2016 року, складеного, начебто, депутатом Черкасько-Лозівської сільської ради Домніч В.А., яка не є і за законом не може бути балансоутримувачем багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 відповіді головного лікаря «Центру первинної медико-санітарної допомоги Дергачівського району», яка не містить необхідної для вирішення спору інформації, та підписаної невизначеною особою від імені начальника Дергачівського відділу поліції ГУ НП в Харківській області відповіді на запит адвоката про те, що відповідачі (частина найменувань яких спотворена) у 2016 році не зверталися до поліції із заявою про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою. (т.1 а.с.2-14, 58,67).

Разом з тим, поза увагою суду залишилися доводи та надані відповідачами докази щодо збереження права відповідачів на проживання в спірній квартирі, щодо вимушеності відокремленого проживання їх сімей і сім'ї позивачки, в тому числі і акту за місцем фактичного проживання відповідача Артьомової.О.Ю., рішенням виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району від 14.03.2000 року про направлення для навчання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зв'язку з позбавленням їх матері ОСОБА_2 батьківських прав, та про збереження за вказаними дітьми права на проживання в спірній квартирі відповідно до положень частини 3 статті 71 Житлового кодексу України (т.1 а.с. 36-43, 71-72, 88, 89, 93, 94, 136)

Зазначені порушення норм процесуального права є суттєвими та такими, що не забезпечили дотримання основних засад (принципів) цивільного судочинства, наслідком чого є неправильне вирішення справи, що є самостійною підставою скасування рішення.

Крім того, суд помилково, за відсутністю належних та допустимих доказів, дійшов до висновку про доведеність обставин, які мають значення для справи і на які позивач посилається як на підставу своїх вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В суді першої інстанції та в ході апеляційного розгляду встановлено, що відповідачі дійсно не проживають в АДРЕСА_2 понад шість місяців, а також не відноситься до категорій осіб, за якими в силу ст. 71 ЖК України право користування житловим приміщенням зберігається понад указаний строк.

Факт не проживання у спірній квартирі не заперечується й самими відповідачами.

Разом з тим, і представник ОСОБА_9 в апеляційній скарзі, і відповідачі в своїх поясненнях, вимагаючи скасування рішення суду першої інстанції, посилається на неможливість проживання у відповідній квартирі восьми особам, які не є членами однієї сім'ї, які мають свої сім'ї.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідачів про неможливість сумісного їх проживання разом з членами їх сімей в одній квартирі з позивачкою та її сином, зважуючи на заперечення позивачки ОСОБА_1 навіть можливості розгляду будь-яких варіантів вирішення цього питання з урахуванням інтересів усіх членів колишньої сім'ї наймача ОСОБА_12 (матері позивачки, відповідачок та їх дітей, онуки).

Про необхідність з'ясування причин відсутності відповідачів у спірній квартирі понад встановлені статтею 71 ЖК України строк зверталась увага судів і в абзаці першому пункту 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» та роз'яснювалося, що в разі поважності таких причин (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Однак судом першої інстанції ці обставини не з'ясовані, що призвело до ухвалення помилкового рішення про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Не може вважатися справедливим, та таким, що ухвалене з дотриманням засад верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, засад змагальності та пропорційності таке рішення суду, яке ухвалене за відсутністю відповідачів та даних про їх обізнаність про спір, без з'ясування обставин, що мають значення для справи, внаслідок якого в догоду забезпечення інтересів однієї особи, попрано конституційні права інших.

За таких обставин апеляційний суд у відповідності до положень частин 4 та 5 статті 367 та пунктів 1, 4 ч.1 та ч.2 ст.376 ЦПК України приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду у повному обсязі з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст.141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 - Бєсєдіна Сергія Олексійовича задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 вересня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання та користування житлом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) грн за апеляційний перегляд рішення суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.04.2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : І.В. Бурлака

В.Б. Яцина