Справа № 454/645/17 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/1379/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 червня 2017 року в складі судді Веремчука О.А. у справі за позовомПублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

встановила:

В березні 2017 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Вимоги обґрунтовував тим, що 26.11.2010 року між банком та відповідачем укладено договір №б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 300,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості.

Згідно умов та правил передбачено, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і в будь-який момент банк має право змінити кредитний ліміт (зменшити або збільшити).

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця, відповідач повинен був надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов договору.У разі невиконання умов договору банк має право вимагати повернення кредиту, у тому числі простроченого кредиту та овердрафту.

Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а відповідач належним чином зобов'язання за даним договором не виконала, що призвело до того, що станом на 23.02.2017р. відповідач має перед банком заборгованість в сумі 13769,65грн., яка складається з: 260,00грн. - заборгованість за кредитом; 9377,76грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3000,00грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00грн. - штраф (фіксована частина); 631,89грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.11.2010р. у розмірі 13769,65грн. та судовий збір.

Оскаржуваним рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 червня 2017 року в позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з рішенням суду не погоджується, вважає незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі покликається на те, що 15.07.2014 року був виконаний платіж у розмірі 100 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, відтак вважає, що АТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом в межах загального строку позовної давності.

Крім цього, звертає увагу, що у п. 1.1.7.3.1 Умов та Правил надання банківських послуг, які є невід»ємною частиною кредитного договору встановлений строк позовної давності у 50 років, з чим відповідач був ознайомлений.

Банком надані усі допустимі докази на підтвердження позовних вимог, що відповідачем не спростовано.

Вважає, що договір та платіжна карта є різними по суті, тому закінчення строку карти не свідчить про припинення договірних відносин між банком та відповідачем.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Судові витрати покласти на відповідача.

22.08.2018 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, покликається на те, що станом на момент підписання кредитного договору такої умови, як позовна давність у 50 років не існувало, вважає, що виконала всі умови договору, тому не є боржником. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що погашення заборгованості не відбувалося з моменту надання кредитних коштів, тому сплив строку позовної давності є очевидним.

Суд застосував до спірних правовідносин правові висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року справа № 6-14цс14 з яких слідує, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Судом встановлено, що 26.11.2010р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної карти.

ОСОБА_2 погодилася, що заява позичальника разом, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Таким чином, відповідач зобов'язався здійснювати оплату послуг згідно тарифів позивача у строки, передбачені вказаними умовами, що спростовує доводи відповідача в цій частині, які між тим суперечать одне одному, оскільки заперечуючи в одній частині факт укладення спірного кредитного договору, в іншій частині відповідач стверджує про отримання кредитної картки.

За змістом пункту 2.1.1.2.1 Умов для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг.

Картка є власністю банку та видається для тимчосового використання.

Підписання договору є прямим і безумовним погодженням клієнтом будь якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (п. 2.1.1.2.4 Умов), що спростовує доводи апелянта в частині відсутності на картці кредитного ліміту.

Підписуючи анкету-заяву, Позичальник підтвердила те, що вона ознайомлена із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які їй надані у письмовому вигляді, і що вона згідна із ними.

Крім того, Позичальник взяла на себе зобов'язання регулярно ознайомлюватись із змінами до Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті ПриватБанку (лише для договору, де є посилання на сайт Банку).

Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач виконав свої зобов'язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши ОСОБА_2 можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

З долученого розрахунку заборгованості за договором №б/н від 26.11.2010 року станом на 23.02.2017 року відповідач ОСОБА_3 заборгувала банку 13769,65грн., з яких: 260,00грн. - заборгованість за кредитом; 9377,76грн. - заборгованість по процентах в тому числі 14,61грн. - несплачені проценти на поточну заборгованість; 9363,15грн. - несплачені проценти на прострочену заборгованість; 3000,00грн. - нарахована комісія; 1131,89грн. - заборгованість по судовим штрафам.

Розрахунок заборгованості відповідачем не спростований.

Поряд з цим, не погоджуючись із позовними вимогами сторона відповідача, фактично не заперечує укладення кредитного договору та отримання відповідних кредитних коштів, свої доводи зводить до того, що виконала свої зобов'язання, а банк пропустив строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв»язку із пропуском позовної давності виходячи із наступного.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Про застосування позовної давності відповідач ОСОБА_2 зробила заяву 11.05.2017 року.

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14 та від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, відповідно до якого у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Доводи апелянта зводяться до того, що діями відповідача перервано перебіг позовної давності, оскільки позичальник частково сплатила кредитну заборгованість, платіж здійснено 15.07.2014 року, відтак остання визнала свій борг перед банком та перервала позовну давність.

Разом з цим, належних доказів про те, що зазначені операції здійснені безпосередньо відповідачем в матеріалах справи відсутні, як і не подані апелянтом апеляційному суду.

Згідно із статтею 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Апеляційним судом не встановлено, що відповідач давала відповідні розпорядження.

Таким чином, зазначений висновок спростовує доводи апеляційної скарги в частині, що стосуються переривання позовної давності внаслідок часткової сплати заборгованості відповідачем.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позовна давність спливла, оскільки відповідач після закінчення строку договору не здійснював жодних платежів, є обгрунтованим.

Таким чином, районий суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 червня 2017 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 09 квітня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк