Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

місто Київ

справа № 552/1232/16-ц

провадження № 61-1255св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 жовтня 2016 рокуу складі колегії суддів: Абрамова П. С., Гальонкіна С. А., Акопян В. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», банк) у березні 2016 року звернулося до суду позовом до ОСОБА_3, просило стягнути з відповідача на користь банку суму заборгованості у розмірі 6 185, 78 дол. США, що складалася з суми боргу за кредитом у розмірі 5 763, 96 дол. США та за відсотками у розмірі 421, 82 дол. США.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 10 червня 2008 року Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 490073933, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у сумі 12 918, 50 дол. США, відповідач зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених у договорі, повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит в сумі 12 918, 50 дол. США. Всупереч умовам договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, у результаті чого станом на 04 лютого 2016 року наявна прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 5 763, 96 дол. США, а за відсотками - 421, 82 дол. США.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку з його безпідставністю.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2016 року у задоволенні вимог позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позовні вимоги банку є безпідставними, оскільки рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року у справі № 554/6465/15-ц встановлено факт виконання в повному обсязі ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором, відповідачем ОСОБА_3 сплачено заборгованість за кредитом та відсотками.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк», стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку суму заборгованості у розмірі 6 185, 78 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року у справі № 554/6465/15-ц не встановлено юридичного факту відсутності заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором станом на час подання цього позову, тобто 14 березня 2016 року, тому зазначене судове рішення не може визнаватися преюдиційним.

Апеляційний суд зазначив, що належними та достатніми доказами не спростовано факт відсутності заборгованості за кредитним договором та неправильність розрахунків банку.

Доводи апеляційної скарги про наявність рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 05 червня 2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача у справі суми боргу судом апеляційної інстанції відхилені, застосовано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2693цс15, а також зазначено, що рішення третейського суду до виконання не допущено.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв'язку у жовтні 2016 року, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 жовтня 2016 року та залишити без змін рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2016 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що заявник виконав належним чином взяті на себе зобов'язання, у нього відсутня заборгованість за кредитним договором, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою за рахунком.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХКАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 червня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 490073933, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати відповідачу кредит у сумі 12 918, 50 дол. США, а ОСОБА_3 зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених у договорі, повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього.

Банк свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у сумі 12 918, 50 дол. США.

Також між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки № 490073933-П, згідно з умовами якого поручитель зобов'язувалася перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 490073933.

12 січня 2009 року між ОСОБА_3 та банком укладено договір № 1про внесення змін і доповнень до кредитного договору від 10 червня 2008 року № 490073933. Відповідно до умов договору сторони дійшли згоди про зміну графіка погашення заборгованості за кредитом, згідно з яким визначено остаточний термін повернення кредиту у строк не пізніше 10 червня 2017 року.

Також встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року, що ухвалене у іншій справі № 554/6465/15-ц, у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання договору поруки припиненим задоволено. Визнано припиненим договір поруки від 10 червня 2008 року №490073933-П, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 Зазначене рішення суду набрало законної сили 07 грудня 2015 року.

У провадженні Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» перебувала справа за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 490073933. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 05 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_3 на ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 490073933, а саме: за кредитом - 135 172, 83 грн, за відсотками - 3 881, 67 грн, пеню - 23 145, 11 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов'язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права ВеликаПалата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, встановивши, що банк звернувся до третейського суду про дострокове стягнення заборгованості в повному обсязі, строк кредитування змінено кредитором на момент пред'явлення такої вимоги у травні 2015 року, а з цим позовом банк звернувся у 07 березня 2016 року, висновки апеляційного суду щодо стягнення відсотків, нарахованих за кредитним договором, після спливу строку кредитування є помилковими. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду міститься висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

З огляду на наведене Верховний Суд зробив висновок про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі з огляду на те, що банк змінив строк кредитування на квітень 2015 року, а тому після його закінчення банк мав право на стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування.

Зазначені норми права суд апеляційної інстанції не врахував та погодився із правомірністю продовження нарахування відсотків за кредитним договором у період після закінчення строку кредитування. Зважаючи на наведене, висновки апеляційного суду про стягнення відсотків за період з травня 2015 року до лютого 2016 року є необґрунтованими.

Враховуючи, що на момент пред'явлення позову до третейського суду, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, розмір нарахованих та невиплачених відсотків становив 165, 52 дол. США, то саме цей розмір відсотків підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь банку. У подальшому, після пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання, банк не мав права продовжувати нараховувати відсотки за кредитним договором.

Стосовно доводів касаційної скарги про відсутність заборгованості у заявника, повне виконання зобов'язань за кредитним договором, то такі Верховним Судом підлягають відхиленню. Апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази, дав їм належну правову оцінку та встановив розмір заборгованості ОСОБА_3 перед банком на час подання позову до суду. Протилежного заявником під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не доведено.

Верховний Суд відхиляє доводи про преюдиціальне значення у цій частині висновків рішення суду, що ухвалене в іншій цивільній справі, яким ніби то встановлено відсутність заборгованості за кредитним договором, з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Верховним Судом враховано, що предметом судового розгляду у справі № 554/6465/15-ц були вимоги банку до ОСОБА_4, яка є поручителем у зазначеному кредитному зобов'язанні, про стягнення заборгованості, а також вимоги зустрічного позову про визнання поруки припиненою. У зазначеній справі відповідач по цій справі виступав третьою особою. За результатами розгляду зустрічного позову судом його вимоги задоволені у зв'язку з встановленням збільшення обсягу відповідальності поручителя, що настало через збільшення відсоткової ставки за кредитом. У зв'язку з припинення поруки в силу статті 559 ЦК України суд відмовив у задоволенні первісного позову банку про стягнення суми заборгованості за кредитом з поручителя. Відмовляючи у первісному позові, суд застосував положення статей 559 та 599 ЦК України та не встановлював обставини стосовно третьої особи ОСОБА_3 в зазначеному провадженні. Системний аналіз тексту зазначеного судового рішення, враховуючи предмет спору, дають підстави для висновку, що така заборгованість за кредитом сплачена ОСОБА_4, проте не встановлено факту припинення зобов'язання самого боржника ОСОБА_3 перед банком.

Відповідно, встановлені обставини та відповідні їм правовідносини у зазначеному рішення суду не мають преюдиційного значення для ОСОБА_3, а тому у цьому провадженні зазначені обставини стосовно названої особи правомірно встановлено судами, які дійшли висновку про існування заборгованості за його зобов'язаннями перед банком.

Отже, аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що правила частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не застосовуються повною мірою до цих правовідносин, оскільки рішення у іншій справі ухвалено за іншого складу сторін та з іншим предметом спору, в якому досліджувалися інші підстави позову. Предметом розгляду в іншій справі було вирішення питання відповідальності поручителя, у тому числі у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності за кредитним договором. Враховуючи, що судом у іншій справі встановлені інші фактичні обставини, то відсутні підстави для застосування частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року до спірних правовідносин.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права визначає докази, якими підтверджує доводи позову та спростовує заперечення відповідача проти позову.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004 року).

Статтею 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанції дослідили зібрані у справі докази, надали їм комплексну правову оцінку, доводи касаційної скарги про відсутність заборгованості за кредитним договором зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення відсотків підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає залишенню без змін.

За приписами пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення вимог касаційної скарги, ухвалення нового рішення про часткове задоволення вимог позову (95, 86 %), то судові витати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішення питання про поновлення виконання (дії) оскаржуваних судових рішень

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 жовтня 2016 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Зробивши висновок про залишення без змін рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 5 763, 96 дол. США, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює його виконання в частині, що залишена без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків за кредитним договором скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за відсотками за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 490073933 у розмірі 165, 52 дол. США.

У задоволенні інших позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення відсотків за кредитним договором відмовити.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 жовтня 2016 року в іншій частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати, понесені банком у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 2 331, 50 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати, понесені банком у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 564, 65 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені заявником у зв'язку переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 120, 84 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

' Г. І. Усик