КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 752/6766/13-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Мирошниченко О.В.

16 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов Костянтин Юрійович, ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, усунення від права на спадкування, визнання добросовісним набувачем за оплатним договором,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна та стягнення збитків,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку, витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 (як правонаступник після ОСОБА_1.) та просила встановити факт родинних відносин між нею та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме, що вона є племінницею останньої, а також встановлення факту, що вона постійно (однією сім'єю) проживала із спадкодавцем ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_7, визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7, усунути від спадщини ОСОБА_7, ОСОБА_1, визнати ОСОБА_2 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2301/2019
В порядку ст. 31 ЦПК України ОСОБА_1 (як правонаступник ОСОБА_1.) звернувся із зустрічною позовною заявою, в якій, враховуючи уточнення позовних вимог, просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_2, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.10.2010 посвідченим приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 6867.

У квітні 2013 року ОСОБА_7 (правонаступник ОСОБА_1.) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому просила зобов'язати останнього передати їй квартиру АДРЕСА_1 та отримані доходи за час користування, визнати за позивачем право власності на зазначену квартиру. В подальшому ОСОБА_1 (як правонаступник після ОСОБА_1.) подав позовну заяву з доповненнями, в якій просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.10.2010 року посвідчений приватним нотаріусом НекриловимК.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 6867; визнати за правонаступником ОСОБА_7 - ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2; зобов'язати відповідача ОСОБА_4 передати правонаступникові ОСОБА_7 - ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2; стягнути з ОСОБА_2 на користь правонаступника ОСОБА_7 - ОСОБА_1 кошти за користування чужим майном з ІНФОРМАЦІЯ_7 по 06.10.2010 за ціною оренди однокімнатних квартир економ класу у Голосіївському районі м. Києва та стягнути на його користь судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.11.2017 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ПН КМНО Некрилов К.Ю., ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, усунення від права на спадкування, визнання добросовісним набувачем за оплатним договором - задоволено частково.

Встановлено факт родинних відносин, а саме: що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідною племінницею ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7. В іншій частині відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна та стягнення збитків - відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування збитків - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким вимоги первісного позову ОСОБА_2 задовольнити, у позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та не застосовані норми матеріального права, що підлягають застосуванню.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що ОСОБА_7 взагалі відмовилась від будь-якого спілкування із сестрою ОСОБА_6 протягом значного періоду часу (в межах 20 років). Зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 спільно проживали однією сім'єю на час смерті останньої (відкриття спадщини) та позивач доглядала за нею, мали спільний бюджет, був укладений договір довічного утримання, за яким у власність позивача перейшла спірна квартира. Звертає увагу на те, що у зв'язку з сімейними обставинами, а саме тяжкою хворобою доньки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_12 та доглядом за її малолітнім сином, ОСОБА_2 не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим строк оформлення права на спадщину з поважних причин був пропущений. Вказує на доведеність підстав для ухилення від права на спадкування ОСОБА_7, яка ухилялась від надання спадкодавцеві, який перебував у безпорадному стані, допомоги при можливості її надання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_2 відмовити, виключивши вимогу про встановлення родинних відносин, позови ОСОБА_1 задовольнити. Посилається на порушення судом норм процесуального права, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими. В обґрунтування своїх доводів вказує, що спадкодавець мала психічну хворобу, вчиняючи правочини, а саме заповіт від 25 лютого 2006 року та договір довічного утримання від 26 травня 2006 року, а ОСОБА_2 шляхом обману відчужила спадкове майно - спірну квартиру. Вказує, що мотивувальна частина рішення не відповідає резолютивній, а саме вимога про піклування спадкодавцем сторонами перед судом не ставилася.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.04.2019 прийнято заяву ОСОБА_4 про відмову від апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року та закрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 просить відмовити в апеляційній скарзі ОСОБА_1 Зазначив, що із близьких родичів ОСОБА_6 ніхто не сумнівався у її волевиявленні та встановлено факт догляду ОСОБА_2 за померлою. Вказав, що ОСОБА_1 продовжив намагатися за допомогою фальсифікації і підробок заволодіти квартирою в незаконний спосіб.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_9 Зазначив, що позовні вимоги щодо продовження строку для прийняття спадщини та встановлення факту постійного проживання не підлягають задоволенню, оскільки наявна ухвала ВССУ від 06.03.2013, де такі позовні вимоги були відхилені. Вказує, що вимоги про усунення від спадщини відповідача та визнання ОСОБА_2 добросовісним набувачем квартири є необґрунтованим та спростовуються матеріалами справи.

У судовому засіданні ОСОБА_2, її представник ОСОБА_8 та ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_2 в повному обсязі з підстав наведених в ній та просили останню задовольнити. Заперечували проти апеляційної скарги ОСОБА_1, просили залишити її без задоволення.

ОСОБА_1 підтримав свою апеляційну скаргу та просив останню задовольнити, заперечував проти апеляційної скарги ОСОБА_2, яку просив залишити без задоволення.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов К.Ю. в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту родинних відносин не оскаржується, у зв'язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядається.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції вказав на факт того, що ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_6, підтверджується наявними у справі письмовими доказами та не оспорюється відповідачем. Відсутні докази ухилення ОСОБА_7 від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_6

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребуванню майна не підлягають задоволенню, оскільки спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_6 за її волевиявленням до ОСОБА_2 Відсутні передбачені законом підстави і для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру в порядку спадкування. В ході розгляду справи ОСОБА_1 не доведено факт порушення його права та завдання останньому збитків в розумінні ст. 22 ЦК України.

З такими висновками суду повністю не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_8. В Свідоцтві про народження позивача її ім'я зазначено «ОСОБА_2».

Відповідно до Свідоцтва про народження матір'ю ОСОБА_11 є ОСОБА_12. Народження було зареєстровано Аркадіївецькою сільською радою Хмельницького району Хмельницької області.

ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, уклала шлюб з ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_13, про що Відділом РАЦСУ Подільського району м. Києва видано відповідне Свідоцтво про шлюб.

У шлюбі ОСОБА_11 взяла прізвище «ОСОБА_2».

ОСОБА_12 - мати позивача - народилась ІНФОРМАЦІЯ_9 р. в с. Аркадіївці Хмельницького району Хмельницької області і її батьками були: ОСОБА_14 та ОСОБА_15.

ОСОБА_16 померла ІНФОРМАЦІЯ_10.

ОСОБА_17 народилась ІНФОРМАЦІЯ_11 в с. Аркадіївці Хмельницького району Хмельницької області і її батьками були: ОСОБА_14, ОСОБА_18.

ОСОБА_17 22.07.1950 уклала шлюб з ОСОБА_19 і у шлюбі взяла прізвище «ОСОБА_17».

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_7.

ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_6

Як встановлено судом, 25.02.2006 ОСОБА_6 склала заповіт на користь ОСОБА_2, що був посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої державної нотаріальної контори м. Києва Матвієнко Т.В., відповідно до якого заповідала їй все своє майно (т. 3, а. с. 58).

26.05.2006 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено Договір довічного утримання, що був посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В., відповідно до умов якого ОСОБА_6, передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3.

ОСОБА_2 здійснювала догляд за ОСОБА_6 до смерті, в зв'язку зі станом здоров'я останньої.

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про смерть, після смерті якої відкрилась спадщина (т. 3, а. с. 37).

На день смерті ОСОБА_6 спадкоємці першої черги були відсутні.

ОСОБА_7 була спадкоємицею другої черги, оскільки була рідною сестрою померлої ОСОБА_6

Квартира АДРЕСА_4 на час смерті ОСОБА_6 не належала їй на праві власності, оскільки за договором довічного утримання від 26.05.2006 була передана у власність ОСОБА_2

Інше нерухоме майно, яке б належало померлій на день смерті, було відсутнє.

Про наявність у померлої ОСОБА_6 рухомого майна, крім речей домашнього вжитку, сторонам не було відомо.

ОСОБА_2 не звернулась у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважала себе власником квартири АДРЕСА_5 на підставі Договору довічного утримання, а інше майно, яке б входило до складу спадщини, було відсутнє.

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до Другої Київської державної нотаріальної контори звернулась її рідна сестра ОСОБА_7 11.12.2007, що підтверджується матеріалами спадкової справи (т. 3, а. с. 36)

Під час звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і отримання Свідоцтва про право на спадщину відповідачу було відомо, що квартира, яка належала померлій, перейшла у власність ОСОБА_2 на підставі Договору довічного утримання.

ОСОБА_7 не повідомила нотаріусу про наявність інших спадкоємців після смерті ОСОБА_6

У квітні 2008 року ОСОБА_7 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту від 25.02.2006 та Договору довічного утримання від 26.05.2006 недійсними. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2008 року ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні позовних вимог. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2011 року позов було задоволено, визнано недійсними договір довічного утримання та заповіт, укладений ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 (т. 3, а. с. 59-62).

06.10.2010 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець передала у власність покупцю квартиру АДРЕСА_6 (т. 2, а. с. 231-232).

17 грудня 2013 року померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Виконавчим комітетом Веселокутської сільської ради Таращанського району Київської області 13.12.2013 (т. 1, а. с. 102).

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 25 вересня 2014 року спадкоємцем майна ОСОБА_7 є її син ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 86-87).

До другої черги спадкоємців після смерті ОСОБА_6 за правом представлення належить як ОСОБА_2, яка є племінницею померлої, так і ОСОБА_1 - племінник.

ОСОБА_2 зазначила, що вона здійснювала догляд за ОСОБА_6, яка була інвалідом, тяжко хворіла, про що знала вся родина, нею були здійснені витрати на поховання. Після смерті останньої рідні не заявляли будь-яких прав на спадщину, оскільки знали, що квартира, яка належала померлій, за Договором довічного утримання перейшла у її власність. Щодо рухомого майна також не виникало будь-яких спорів.

В грудні 2007 року ОСОБА_7, яка є рідною сестрою померлої ОСОБА_6, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, хоча знала, що квартира на підставі Договору довічного утримання належала ОСОБА_2

Відповідач протягом життя не надавав допомогу, не здійснював за ОСОБА_6 будь-який догляд.

Позивач зазначає, що в зв'язку з тяжкими сімейними обставинами, а саме тяжкою хворобою доньки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_12 та доглядом за її малолітнім сином, вона не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після подання такої заяви відповідачем та вважала себе власником спірної квартири.

В квітні 2008 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним Договору довічного утримання від 26.05.2006 та заповіту, який ОСОБА_6, склала на неї - ОСОБА_2

Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.03.2011 даний позов був задоволений.

Позивач за первісним позовом зазначає, що в зв'язку з викладеним виникла необхідність оформити права на спадщину у встановлений законом спосіб, однак, строк із зазначених вище причин був пропущений.

Всі родичі, а саме рідні племінники та племінниці ОСОБА_6 знали, що догляд за нею здійснює виключно ОСОБА_2 та члени її сім'ї. Племінників та племінниць в покійної на момент відкриття спадщини було і є 10 чоловік, які теж могли б претендувати на спадщину, але з них ніхто не звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, тому що знали, що лише позивач доглядала тітку на протязі останніх 10 років.

Із урахуванням безпорадного стану ОСОБА_6 позивач та члени її сім'ї постійно перебували біля хворої, яка за станом здоров'я вимагала постійного догляду.

Після смерті ОСОБА_6, позивач за власний рахунок здійснила всі необхідні процедури, поховання, поминальний обід, встановлення мармурованого пам'ятника, а також здійснює догляд за могилою.

Крім того, зазначає, що із покійною в них був спільний сімейний бюджет, оскільки за станом здоров'я вона не могла здійснювати за собою догляд.

ОСОБА_2 постійно купувала ліки, особисто робила медичні процедури (уколи, перев'язки, обробку ран). За дорученням ОСОБА_6 позивач отримувала пенсію, купувала продукти харчування та готувала їжу.

За станом здоров'я ОСОБА_6 потребувала постійної сторонньої, в тому числі медичної допомоги, яка надавалася виключно позивачем.

Зазначила, що ОСОБА_7 більше двадцяти років до смерті ОСОБА_6 не підтримувала із нею будь-яких відносин. Незважаючи на часті поїздки до м. Києва до сина ОСОБА_1, вона уникала зустрічей із сестрою ОСОБА_6

ОСОБА_2 зазначила, що оскільки вона має намір успадкувати у встановлений законом спосіб майно після смерті ОСОБА_6, вона вимушена звернутись до суду з позовом за захистом своїх прав.

ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_21.) зазначив, що згідно запису в договорі купівлі-продажу, договір довічного утримання був зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.09.2010 за реєстровим номером 31483719. До даної дати договір довічного утримання був неукладений, а відповідно майно, яке утримувала ОСОБА_2 не мало правової підстави (ст.210, 640 ЦК України). Вчиняючи правочин ОСОБА_2 порушила цивільні права ОСОБА_7 на нерухоме майно.

Вказав, що ОСОБА_21 є спадкоємцем за законом всього майна померлої, а саме спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог за первісним позовом про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 із спадкодавцем на час відкриття спадщини, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 на день відкриття спадщини була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до Акту посмертної судово-медичної експертизи за №775 від 23.07.2010, довідок ЖЕК «Квартет ЛТД» від 14.12.2007 №2660 та № 2661 вбачається, що ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала одна на день смерті за адресою: АДРЕСА_7.

Із довідки виданої Територіальним центром соціального обслуговування пенсіонерів м. Києва КМДА від 03.11.2008 за №06/312 вбачається, що ОСОБА_6 перебувала на надомному обслуговуванні у спеціалізованому відділенні соціальної допомоги вдома з 10 вересня 1997 року по 01 серпня 2007 року.

З огляду на вищевикладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доказів саме постійного проживання (однією сім'єю) ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на момент відкриття спадщини матеріали цивільної справи не містять.

Посилання в апеляційній скарзі позивача про незаконну відмову суду у задоволенні вказаного клопотання колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно з ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання .зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Спільне проживання з особою може бути доведено і на підставі надання суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що предметом доказування вказаних обставин може бути докази реєстрації особи за конкретною адресою або докази ведення спільного господарства з особою, яка проживає за конкретною адресою.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позивач за первісним позовом таких доказів не надала.

Посилання в апеляційній скарзі позивача за первісним позовом на те, що при розгляді вказаного питання суд першої інстанції не врахував, що останні дні свого життя спадкодавець провів саме з нею, не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду в цій частині, оскільки данні обставини у розумінні вимог діючого законодавства, не свідчать про проживання особами разом однією сім'єю.

Також колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 проусунення від спадщини ОСОБА_7 (правонаступник ОСОБА_1.), враховуючи наступне.

Відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.04.2016 за клопотанням представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 у справі призначено посмертну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України», а провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта.

19.09.2016 до суду надійшов висновок комісійної посмертної судово-медичної експертизи № 182/16 від 14.09.2016.

Згідно вказаного висновку вбачається, що ОСОБА_6 знаходилась з 1971 року під наглядом лікарів-психіатрів з приводу «Травматической церебрастении, ипохондрического синдрома». У 1972 гр. ОСОБА_6 була визнана інвалідом II групи за основним діагнозом: «Травматическая церебрастения со стойкими истерическими реакциями», з 1977 року їй встановлювався діагноз: «Инволюционный параноид. Остаточные явления органического поражения ЦНС».

Згідно з наданою медичною документацією з 1971 р. по 2007 р. гр. ОСОБА_6 стояла на обліку у психо-неврологічному диспансері та регулярно оглядалася лікарями-психіатрами з приводу: «Астено-депрессивного синдрома. Инволюционного параноида. Церебросклероза со слабоумием». З 1975р. у гр. ОСОБА_6 діагностувалося: «Атеросклеротический кардиосклероз. Хроническая коронарная недостаточность 1 степени», з 1980р - «Цереброваскулярная достаточность», а з 1995 року -«Трофические язвы левой голени. Вторичный лимфостаз. Лимфорея». У 1997 році гр. ОСОБА_6 встановлювалися діагнози:

«ИБС. Атеросклеротический кардиосклероз. ХНК II А. Трофическая язва правой голени», у 1999 році «Нейропатия нижних конечностей в результате метаболических процессов. Церебральный атеросклероз НА степени. ИБС Атеросклеротический кардиосклероз, ХНК I», а у 2001 році - «Хронический артрозо-артрит коленных суставов в стадии нестойкой ремиссии. ИБС. Атеросклеротический кардиосклероз. Варикозное расширение вен голеней». У 2007 році гр. ОСОБА_6 отримувала лікування з приводу; «атеросклероза сосудов нижних конечностей, трофические нарушения нижних конечностей.

Универсальный атеросклероз, ЦАС, ДЭ ІІІ-ІУ ст. ИБС. Атеросклероз.» Згідно з Свідоцтвом про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_7 гр. ОСОБА_6 померла у віці 84 років.

У ОСОБА_6 з 1971 року мали місце ознаки порушення психічної діяльності, пов'язані з органічною патологією центральної нервової системи у вигляді церебрального атеросклерозу. У подальшому з 1995 року у гр. ОСОБА_6 відмічалися прояви IV стадії (критичної ішемії) хронічної артеріальної недостатності у вигляді трофічних виразок нижніх кінцівок, що проявляється вираженими функціональними порушеннями рухової активності, а у 1997 році була діагностовано субкомпенсована хронічна серцева недостатність 2А ступеня (обумовлена хронічним кардіосклерозом), для якої є характерним симптоматика у вигляді задухи навіть при незначному фізичному навантаженні, серцебиття, тяжкість в правому підребір'ї, безсоння.

Враховуючи дані матеріалів справи та представленої медичної документації, слід відмітити, що у гр. ОСОБА_6 мала місце системна органічна патологія судинної системи з тривалим хронічним прогресивно-рецидивуючим перебігом, яка викликала функціональні порушеннями в організмі: недостатність кровообігу в судинах головного мозку, хронічну серцеву недостатність, хронічну артеріальну недостатність. Внаслідок ураження судин головного мозку, у гр. ОСОБА_6 виникли психо-неврологічні порушення, які характеризувалися психо-органічним синдромом, що супроводжувалися зниженням контролю емоційного стану, погіршенням когнітивних та інтелектуально-мнестичних функцій (здатність сприймати, розуміти, передавати, запам'ятовувати та використовувати зовнішню інформацію) й призвели до її дезадаптації у повсякденному житті. А ураження серцево-судинної системи, з проявами патології коронарних судин серця та судин нижніх кінцівок значно обтяжувало загальний стан гр. ОСОБА_6 внаслідок вираженого зниження фізичної активності на фоні наявних порушень психічної діяльності.

Виходячи з вищевикладеного, необхідно вказати, що з 2002 по 2007 рік наявність вищезазначеної тяжкої хронічної психо-соматичної патології суттєво впливало на стан здоров'я гр. ОСОБА_6, значно обмежувало її життєдіяльність та спроможність своїми силами забезпечувати власні потреби й викликала необхідність постійного стороннього догляду та медичної допомоги, «в тому числі, але не виключно особою, яка мала навики надання первинної медичної допомоги». Таким чином, слід вважати, що з 2002 по 2007 рік, стан здоров'я гр. ОСОБА_6 зумовлений її віком та наявними тяжкими хворобами, відповідав критеріям «безпорадного стану», визначеним в п.6 Постанови № 7 Пленуму Верхового Суду України від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», як «стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування».

Отже, при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 перебувала у безпорадному стані.

Також встановлено, що ОСОБА_7 (правонаступник ОСОБА_1.) ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 померли у віці 84 роки, з діагнозом серцева недостатність, різниця у віці 6 років, обидві пенсіонерки з приблизно однаковим пенсійним забезпеченням.

Таким чином, ОСОБА_7 також була особою пенсійного віку і сама потребувала допомоги.

Доказів того, що спадкодавець зверталася до останньої з приводу надання допомоги і ОСОБА_7, маючи таку можливість, відмовлялась її надавати, позивачем за первісним позовом не надано.

Також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляцйної інстанції і факти ігнорування та не підтримання стосунків між останніми.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги позивача за первісним позовом про безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні вказаної частини первісних позовних вимог є безпідставними.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом із тим, ОСОБА_2 не надано належних, допустимих та безспірних доказів щодо ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, потреби спадкодавця в допомозі саме відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на пояснення свідків про те, що спадкоємець, за своє життя потребувала сторонньої допомоги, не заперечується сторонами по справі, в зв'язку з чим не потребує додаткового доведенню при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, але на думку колегії суддів не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в конкретній частині, враховуючи недоведеність позивачем за первісним позовом факту того, що ОСОБА_7 могла надавати таку допомогу, але безпідставно відмовлялася від цього.

За наведених підстав необґрунтованими, на думку колегії суддів, є посилання ОСОБА_2 на неврахування судом першої інстанції вимог ч. 2 ст. 267 СК України, в редакції на момент спірних правовідносин.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у визнанні ОСОБА_2 добросовісним набувачем спірної квартири.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.82, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.86, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 7.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 2.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме:

чи є втручання законним;

чи має воно «суспільний», «публічний» інтерес;

чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребується.

Як вже встановлено вище, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2011 року, визнано недійсними договір довічного утримання та заповіт, укладений ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 (т. 3, а. с. 59-62).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи наведене, а також те, що договір довічного утримання, на підставі якого ОСОБА_2 отримала квартиру АДРЕСА_1 у судовому порядку визнаний недійсним, колегія суддів вважає також правильними висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 добросовісним набувачем спірної квартири.

Посилання в апеляційній скарзі позивача за первісним позовом про те, що спірна квартира була відчужена спадкодавцям за добровільною волею, за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, яке свідчить про протилежне, на думку колегії суддів, є безпідставним та такими, що не заслуговують на увагу.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про ненадання додаткового строку на прийняття спадщини позивачем за первісним позовом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Пунктом 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261 - 1265 ЦК України.

Згідно із ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно з ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно з спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спадкоємцями за законом у другу чергу є рідні брати та сестри спадкодавця. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину повинен у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини подати нотаріусу заяву про її прийняття.

Встановлено, що на день смерті ОСОБА_6 спадкоємці першої черги були відсутні.

ОСОБА_7 була спадкоємицею другої черги - рідна сестра померлої.

До другої черги спадкоємців після смерті ОСОБА_6 за правом представлення належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1племінники померлої.

ОСОБА_2 не звернулась у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважала себе власником квартири АДРЕСА_3 на підставі Договору довічного утримання, а інше майно, яке б входило до складу спадщини, було відсутнє.

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до Другої Київської державної нотаріальної контори звернулась її рідна сестра ОСОБА_7 11.12.2007, що підтверджується матеріалами спадкової справи (т. 3, а. с. 36).

Під час звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і отримання Свідоцтва про право на спадщину відповідачу було відомо, що квартира, яка належала померлій, перейшла у власність ОСОБА_2 на підставі Договору довічного утримання.

Згідно ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Таким чином, визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини не є «автоматичним», а можливе лише за наявності поважних причин, пов'язаних з суттєвими об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, необхідність звернення до нотаріуса та ін., то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Встановлено, що 25.02.2006 ОСОБА_6 склала заповіт на користь ОСОБА_2, що був посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої державної нотаріальної контори м. Києва Матвієнко Т.В., відповідно до якого заповідала їй все своє майно (т. 3, а. с. 58).

26.05.2006 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено Договір довічного утримання, що був посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В., відповідно до умов якого ОСОБА_6, передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3.

Матеріали справи містять пояснення свідка ОСОБА_24(працівник спеціалізованого відділення соціальної допомоги) з вересня 2006 року і до ІНФОРМАЦІЯ_7, в яких вона зазначала, що обслуговувала за життя ОСОБА_6

За час обслуговування вона, незважаючи на те, що відвідувала ОСОБА_6 двічі на тиждень, в квартирі бачила тільки ОСОБА_2, інших родичів не бачила.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_25, працівника поштового відділення, ОСОБА_6 останній час в неї постійно (племінниця ОСОБА_2.) прибирала, готувала та доглядала за спадкодавцем.

Матеріали справи містять чисельні квитанції на підтвердження факту купівлі позивачем за первісним позовом ліків ОСОБА_6

Сторони не заперечували факт тимчасового проживання спадкодавця саме у позивача за первісним позовом.

За наведених обставин, враховуючи, що померла потребувала постійної допомоги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив факт догляду ОСОБА_2 за ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги відповідача за первісним позовом про неналежність доказів наданих позивачем на підтвердження вказаних обставин не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, внаслідок чого не можуть бути підставою для відмови у їх задоволенні .

Також при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що у квітні 2008 року ОСОБА_7 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту від 25.02.2006 та Договору довічного утримання від 26.05.2006 недійсними. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2008 року ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні позовних вимог. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2011 року позов було задоволено, визнано недійсними договір довічного утримання та заповіт, укладений ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 (т. 3, а. с. 59-62).

Таким чином, ОСОБА_2 не звернулась у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_7, оскільки вважала себе власником квартири АДРЕСА_8 на підставі Договору довічного утримання.

Крім того, в цей період у ОСОБА_2 виникли істотні обставини, а саме тяжка хвороба доньки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_12 та необхідність догляду за її малолітнім сином.

Враховуючи наведене та вимоги законодавства про те, що рішення суду повинно бути не лише законним, але і справедливим, колегія суддів вважає, що у ОСОБА_2 були наявні поважні причини, пов'язані із суттєвими об'єктивними, істотними труднощами, що стали перешкодою для подання заяви про прийняття спадщини, а тому позовні вимоги в частині визначення ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув, внаслідок чого зробив висновки щодо відмови у задоволенні даної частини позовних вимог, які колегія суддів вважає невірними.

За наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду в даній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення вимог позивача та визначити ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_6, яка померла 07 липня 2007 року протягом двох місяців з дня винесення постанови.

Посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, що вирішення питання про те, що позивач піклувалася спадкодавцем за її життя, є виходом суду першої інстанції за межі позовних вимог первинного позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки встановлення зазначених обставин є обов'язковими для вирішення зазначеного питання.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вимоги ОСОБА_2 про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не підлягають задоволенню, оскільки є ухвала ВССУ від 06.03.2013, де такі позовні вимоги не були задоволені, підлягають відхиленню, оскільки предмет та підстави позову розгляду справи були інші, внаслідок чого вказане рішення не може бути обов'язковим при вирішенні цієї справи.

За наведених обставин, також безпідставними, на думку колегії суддів, є посилання ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва по справі № 2690/58.

Посилання у відзиві на апеляційну скару позивача за первісним позовом про те, що ОСОБА_2 безпідставно пропустила строк для прийняття вказаної спадщини, колегія суддів вважає також безпідставними, враховуючи вищевикладені обставини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Також, колегія суддів, не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову в частині визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 06.10.2010 недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_9 за договором довічного утримання від 26.05.2006 була передана у власність ОСОБА_2

06.10.2010 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець передала у власність покупцю квартиру АДРЕСА_3 (т. 2, а. с. 231-232).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2011 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визнання заповіту від 25.02.2006 та Договору довічного утримання від 26.05.2006 недійсними було задоволено, визнано недійсними договір довічного утримання та заповіт, укладений ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 (т. 3, а. с. 59-62).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що ОСОБА_2 здійснила відчуження спірного майна, яке отримала за недійсним договором, колегія суддів вважає, що договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 6867 підлягає визнанню недійсним.

Суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув, внаслідок чого зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. В зв'язку з наведеним рішення суду у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення вказаних позовних вимог за зустрічним позовом.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в даній частині знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Також колегія суддів не погоджується з підставами відмови у задоволенні зустрічного позову відповідача щодо визнання за ним право власності в порядку спадкування на спірну квартиру.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Виходячи зі змісту ст.ст. 1296 -1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі не визнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у ч. 2 п. 23 Постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Матеріали справи свідчать, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до Другої Київської державної нотаріальної контори звернулась її рідна сестра ОСОБА_7 11.12.2007 у встановлені законодавством строки, що підтверджується матеріалами спадкової справи (т. 3, а. с. 36).

Під час звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і отримання Свідоцтва про право на спадщину відповідачу було відомо, що остання перейшла у власність ОСОБА_2 на підставі Договору довічного утримання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що спірна квартира АДРЕСА_8 набула статусу спадкового майна, яке підлягає успадкуванню спадкоємцями за законом у встановленому законом порядку.

Будь-які перешкоди для позивача за зустрічним позовом щодо отримання свідоцтва на право на спадщину саме у нотаріуса відсутні.

Більш того, колегія суддів враховує і той факт, що позивачу за первісним позовом надано додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини і від вказаних дій буде залежати розмір часток у спадку, який належить відповідачу за первісним позовом.

Таким чином, відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру в порядку спадкування, оскільки спадщина підлягає розподіленню між всіма наявними спадкоємцями відповідно до черг спадкування за законом.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, в зв'язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. За наведеного рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог з інших правових підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Також, колегія суддів не погоджується з правовими підставами відмови суду у витребуванні спірної квартири на користь позивача за зустрічним позовом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Вказана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Вказаний у ч. 1 ст. 388 ЦК України перелік підстав, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним.

Виключенням є закріплене у ч. 2 ст. 388 ЦК України правило, згідно з яким майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Колегія суддів з урахуванням вищезгаданих обставин справи та в зв'язку з прийнятими рішеннями під час розгляду справи в порядку апеляційного провадження вважає, що вказані вимоги позивача за зустрічним позовом є передчасними, оскільки зазначене питання може бути вирішено лише після визначення нотаріусом часток спадкоємців у спірному спадковому майні та отримання ними свідоцтва на право власності на ці частки.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, в зв'язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи в зв'язку з чим і вказана частина рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

З наведених обставин, колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача за первісним позовом на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у Постанові від 23 січня 2013 року по справі за № 6-164цс12, як на підставу у задоволенні його вимог, оскільки обставини справи викладені у вищезгаданому висновку різняться з обставинами цієї справи.

Також, колегія суддів не погоджується з правовими підставами відмови суду першої інстанції у задоволенні зустрічного позову щодо відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст.1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування збитків слід відмовити з інших правових підстав.

За наведеного доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року в частині позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання права власності на майно в порядку спадкування, визнання недійсним договір купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов Костянтин Юрійович, ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, усунення від права на спадкування, визнання добросовісним набувачем за оплатним договором задовольнити частково.

Визначити ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_6, яка померла 07 липня 2007 року протягом двох місяців з дня винесення постанови.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна та стягнення збитків та позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування збитків задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 6867.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, витребування майна та позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування збитків відмовити з інших правових підстав.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19.04.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова