Справа № 127/3746/19
Провадження 2/127/512/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

24 квітня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Максимчука Я.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 04.09.2005 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2018 було розірвано. За час шлюбу подружжям 14.05.2014 було набуто у спільну сумісну власність квартиру № 28 в будинку № 86, секція № 1, по вул. Келецькій в м. Вінниці, загальною площею 65,5 кв.м. В даній квартирі зареєстровані позивач та відповідач. Вказана квартира є спільною власністю позивача та відповідача, хоча й оформлена на останнього. Після розлучення позивач із відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу даної квартири. Відповідач вважає, що це майно належить лише йому, а тому не погоджується добровільно розділити зазначену квартиру.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про поділ спільного сумісного майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку квартири № 28 в будинку № 86, секція № 1, по вул. Келецькій в м. Вінниці. Також позивач просила стягнути із відповідача на її користь понесені нею судові витрати.

Ухвалою суду від 28.02.2019 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою запропоновано відповідачу надати суду відзив та докази у строк, встановлений судом.

06.03.2019 відповідач отримав вищевказане судове рішення із копією позовної заяви та доданими до неї документами, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 35)

Від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також, на адресу суду не надійшли.

Ухвалою суду від 28.03.2019 з КП «ВМБТІ» витребувано матеріали інвентаризаційної справи на обєкт нерухомого майна, що є предметом спору, підготовче провадження закрито і призначено справу до судового розгляду по суті.

На виконання вищевказаного судового рішення від КП «ВМБТІ» 12.04.2019 судом отримано витребувані матеріали.

В судове засідання відповідач не зявився, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки в судове засідання не повідомлено.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин.

Позивач не заперечувала щодо розгляду справи у відсутність відповідача та проведення заочного розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, думку позивача та положення ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання).

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві і просила їх задовольнити.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.09.2005, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 11.12.2018. (а.с. 4)

В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 91217 на обєкт нерухомого майна - квартиру № 28 в будинку № 86, секція № 1, по вул. Келецькій в м. Вінниці.

Судом встановлено, що в період перебування сторонами по справі у зареєстрованому шлюбі, 14.05.2014 було придбано квартиру № 28 в будинку № 86, секція № 1, по вул. Келецькій в м. Вінниці, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3 14.05.2014, зареєстрованим в реєстрі за № 163. З даного договору вбачається, що покупцем є ОСОБА_2 Згідно із п. 4 цього договору дружиною покупця надана згода на купівлю цієї квартири шляхом подачі заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3 14.05.2014 по реєстру № 162. (а.с. 22-23)

Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.05.2014 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 31.01.2019, 14.05.2014 зареєстровано право власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_4 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу. (а.с. 5-6)

Відповідно до копії особового рахунку № 503512, виданої МКП «УК «Територія комфорту» 08.10.2018, постійно проживають та зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 24.05.2014. (а.с. 7)

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 2 і ч. 3 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Оскільки позивач звернулася до суду з даним позовом, відповідно подружжя не досягло згоди про порядок поділу майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Також, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі суду від 28.02.2019 було розяснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.

Тлумачення ст. 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вищевказана позиція узгоджується із позиціями, висловленими Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом в постанові від 07.11.2018 у справі № 405/2391/15-ц.

Однак, доказів того, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю відповідача, суду не надано.

Судом встановлено, що шлюбний договір між подружжям не укладався, згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власностю подружжя, між ними не було досягнуто, обставини для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності відсутні.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що квартира № 28 в будинку № 86, секція № 1, по вул. Келецькій в м. Вінниці, є спільною сумісною власністю подружжя, а частки позивача і відповідача у даному нерухомому майні є рівними по Ѕ.

Враховуючи вищезазначене, а також положення ст. 16 ЦК України, суд приходить до висновку про необхідність поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме: квартири № 28 в будинку № 86, секція № 1, по вул. Келецькій в м. Вінниці, шляхом визнання за кожним із них права власності на Ѕ частку у даному майні.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 4 500, 00 гривень за подання позову, що підтверджується квитанцією від 06.02.2019. (а.с. 1)

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 4 500, 00 гривень.

Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 60, 63, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 СК України, ст.ст. 12, 15, 16, 328, ч. 2 і ч. 3 ст. 355, ч. 3 ст. 368, ч. 1 і ч. 2 ст. 369, ч. 2 і ч. 3 ст. 372 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6, 10 - 13, 43, 44, 76-83, 89, 133, 141, 229, 235, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати право власності ОСОБА_1 на Ѕ частку квартири № 28 в будинку № 86, секція № 1, по вул. Келецькій в м. Вінниці.

Визнати право власності ОСОБА_2 на Ѕ частку квартири № 28 в будинку № 86, секція № 1, по вул. Келецькій в м. Вінниці.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 4 500, 00 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду позивачем може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області або до Вінницького апеляційного суду.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання, зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1.

Рішення суду складено 26.04.2019.

Суддя: