1Справа № 335/1657/19 2/335/1233/2019
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
11 квітня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Дворникової Я.П.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за договором купівлі-продажу та в порядку спадкування,
В лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за договором купівлі-продажу та в порядку спадкування.
На випадок своєї смерті, спадкодавець не залишив жодних розпоряджень, у зв'язку з чим, спадкування після його смерті відбувається за законом.
Реалізуючи своє право на спадщину, 18.09.2018 року позивач звернулась до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини. Однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.02.2019 року № 42/02-14 Приватним нотаріусом ОСОБА_2 було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з причин втрати оригіналу правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме договору купівлі-продажу № 163.к від 11.09.1998 року, зареєстрованого Товарною Біржею «Арсенал».
У зв'язку з викладеним, позивач ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду, в якому просить суд визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу та в порядку спадкування.
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2019 року, позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та визначено, що справа буде розглядатися в порядку загального позовного провадження. Відповідачу було запропоновано протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази. Правом подачі відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилась, від представника позивача адвоката ОСОБА_4, 11.04.2019 року на адресу суду надійшла заява про підтримання позову із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Проти ухвалення заочного рішення у справі представник позивача не заперечує.
Представник Територіальної громади в особі Запорізької міської ради у судове засідання не з'явився, надіславши заяву про розгляд справи за відсутності відповідача на розсуд суду.
Третя особа, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі згідно з вимогами чинного законодавства.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням положень ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, викладеної в його клопотанні, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи.
У зв'язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.
За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року у справах про спадкування відповідачами, зацікавленими особами або третіми особами є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців і за заповітом, і за законом, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами, зацікавленими особами або третіми особами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Як роз'яснено в підпункті 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Під час судового розгляду справи було встановлено, 20.03.1996 року, між позивачем, ОСОБА_1 і ОСОБА_3, було укладено шлюб, про що зроблено запис за № 129 в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЖС № 294124, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Запоріжжя від 20.03.1996 року.
11.09.1998 року позивач, разом зі своїм чоловіком, ОСОБА_3 придбали в рівних долях, на підставі договору купівлі-продажу № 163.к, зареєстрованого Товарною Біржею «Арсенал» від 11.09.1998 року, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
З моменту придбання квартири позивач і її чоловік були зареєстровані і постійно проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчать відмітки в паспортах про прописку.
28.06.2018 року помер чоловік позивача, ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29.06.2018 року, серія І-ЖС № 429027. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.
Позивач, ОСОБА_1, відповідно до ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем за законом першої черги, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.
18.09.2018 року позивач звернулась з заявою про прийняття спадщини за законом після померлого 28.06.2018 року чоловіка ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_2. На підставі цієї заяви 18.09.2018 року було заведено спадкову справу № 24/2018. Зазначені обставини підтверджуються витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 53341061.
Інших заяв про прийняття спадщини до нотаріуса не надходило, про що засвідчено нотаріусом в постанові №42/02-14 від 06.02.2019 року.
06.02. 2019 року позивач звернулась до приватного нотаріуса ОСОБА_2 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.02.2019 року за № 42/02-14, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Втрата правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме договору купівлі-продажу № 163.к від 11.09.1998 року, зареєстрованого Товарною Біржею «Арсенал», є перешкодою у здійсненні позивачем права власності, отже права позивача підлягають захисту шляхом визнання за останнім права власності за договором та в порядку спадкування.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно приписів ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до положень п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільного права та інтересу може бути, крім іншого, визнання права, у тому числі на спадкове майно.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Таким чином, на правовідносини щодо виникнення права власності на спірну квартиру поширюється дія норм ЦК України в редакції 1963 року, чинний на час укладення договору купівлі-продажу № 163.к від 11.09.1998 року.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час придбання квартири, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.
За змістом ст.ст. 128,153 ЦК України, в редакції 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК України в редакції 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року, передбачалася обовязкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу і його реєстрацію органами місцевого самоврядування, лише для житлових будинків, а не квартир.
Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які були зареєстровані на товарній біржі.
Реєстрація Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації за позивачем та її чоловіком права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на вересень 1998 року не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.
Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року за № 1952-1, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Оскільки позивач повністю виконала умови договору купівлі-продажу квартири, сплатила обумовлену договором суму грошових коштів, зареєструвала договір в ОП «ЗМБТІ», відкрито і добросовісно проживала разом з чоловіком в спірній квартирі протягом двадцяти років, і зазначений договір у судовому порядку недійсним не визнавався, на підставі вимог ст.ст. 128, 153 ЦК України, в редакції 1963 року і ст. 49 Закону України «Про власність», позивач з чоловіком правомірно і в рівних долях набули право власності на спільну квартиру № 39 в житловому будинку № 27 по вул. Тбіліська в м. Запоріжжі.
Отже, вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частини квартири за договором купівлі-продажу № 163.к від 11.09.1998 року, зареєстрованим Товарною Біржею «Арсенал» є правомірними і ґрунтуються на вищезазначених вимогах закону.
Із матеріалів справи також вбачається, що позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкування спірного майна, оскільки приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру. Проте, право позивача визнати своє право власності, якщо його право оспорюється або не визнається, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності, передбачено ч. 1 ст. 392 ЦК України.
Згідно із ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як наводить ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У силу ч.ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України.
В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1, відповідно до ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем за законом першої черги, інші спадкоємці за законом або за заповітом відсутні.
Відповідно до ч. ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Згідно вимог ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.
Неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості здійснювати права власника та порушує вимоги ч. 1 ст. 317 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України.
Вищезазначені обставини свідчать про те, що позивач і спадкодавець правомірно набули права власності на однокімнатну квартиру, якою протягом тривалого часу на законних підставах володіли і користувалися, а після смерті чоловіка позивача відкрилась спадщина, отже виникли спадкові правовідносини відповідно до яких позивач має право на спадкування як спадкоємець першої черги.
Таким чином, увесь обсяг наведених обставин свідчить про обґрунтованість відповідних вимог позивача і зумовлює наявність підстав для визнання за позивачем права власності на однокімнатну квартиру загальною площею 35,1 кв.м, розташовану в житловому будинку № 27, кв. № 39 по вул. Тбіліській в м. Запоріжжі, а саме: на 1/2 частки зазначеної квартири у відповідності з договором купівлі-продажу № 163.к від 11.09.1998 року, зареєстрованим Товарною Біржею «Арсенал» і на 1/2 частки квартири, в порядку спадкування після смерті чоловіка, ОСОБА_3.
Отже, з огляду на вищевикладене, суд задовольняє позов ОСОБА_1 у повному обсязі.
Позивач в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідача на її користь судового збору не заявляла, за таких обставин, суд вважає, що позивач розпорядилася своїм правом щодо вимог про розподіл судового збору. Таким чином, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 721 грн. 20 коп. необхідно залишити за нею.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280, 281, 282, п.п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за договором купівлі продажу та в порядку спадкування - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини однокімнатної квартири № 39, загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м., розташованої в жилому будинку № 27 по вул. Тбіліській в м. Запоріжжі, набутої за договором купівлі-продажу № 163.к від 11.09.1998 року.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини однокімнатної квартири № 39, загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м., розташованої в жилому будинку № 27 по вул. Тбіліській в м. Запоріжжі, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3, який помер 28.06.2018 року.
Рішення суду в частині визнання права власності підлягає державній реєстрації.

Судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 2 721 грн. 20 коп. залишити за позивачем ОСОБА_1.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повні відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1, місце проживання: індекс 69092, АДРЕСА_2.

Відповідач: Територіальна громада і особі Запорізької міської ради, ідентифікаційний код юридичної особи 04053915, індекс 69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 206.

Третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_2, свідоцтво № 2137, індекс 69095, м. Запоріжжя, вул. Приходська, буд. 45-а.

Суддя В.О. Макаров