Справа № 504/4387/16-ц
Провадження № 2/504/1041/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2019 року смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

при секретарі - Мельниковій В.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, смт. Доброслав, уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту родинних відносин, зокрема що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є бабусею ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 з 2003 року до часу відкриття спадщини, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у садовому будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1» разом із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнання недійсним в половині свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.07.2009 року на ім`я ОСОБА_2 ; визнання за ОСОБА_1 право власності на садовий будинок в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.01.2017 року було відкрито провадження у справі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 02.08.2017 року було зупинено провадження у справі до прийняття остаточного рішення по справі № 504/4029/16-ц.

У зв`язку з відрахуванням судді ОСОБА_26 . зі штату суду на підставі наказу № 19-ОС від 13.10.2017 року, 01.12.2017 року справу повторно було розподілено судді Барвенко В.К.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.12.2017 року було прийнято справу до свого провадження.

03.05.2018 року на адресу суду надійшла заява від позивача про поновлення провадження у справі, оскільки заяву по справі № 504/4029/16-ц було залишено судом без розгляду на підставі заяви заявника, тобто відпали обставини, які були підставою для зупинення провадження по даній справі.

03.05.2018 року також на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.05.2018 року поновлено провадження у справі, та на виконання правила ст. 196 ЦПК України призначено підготовче судове засідання.

27.11.2018 року до Комінтернівського районного суду Одеської області надійшли заперечення відповідача на позовну заяву.

Заявою від 12.02.2019 року відповідач просить застосувати строки позовної давності.

05.03.2019 року ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву, яку відправив протилежній стороні в установленому законом порядку.

У новій редакції позову ОСОБА_1 просить суд встановити юридичний факт родинних відносин, зокрема що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є бабусею ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 з 2003 року до часу відкриття спадщини, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у садовому будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1» разом із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним в половині свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.07.2009 року на ім`я ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на садовий будинок в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В підготовчому засіданні судом запропоновано стороні відповідача час для надання відзиву на уточнену заяву, на що сторона відповідача заявила, що попередньо зі зміненими та уточненими вимогами позову ознайомилась, і необхідності у додатковому часі не має.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.03.2019 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду.

На обгрунтування своїх позовних вимог (в редакції 05.03.2019 року) позивач зазначає, що він є онуком ОСОБА_3 (по материнській лінії родинних відносин).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як стверджує позивач, він на момент смерті проживав фактично з ОСОБА_3 у садовому будинку, і тому вважав, що фактично прийняв спадщину, яка залишилась після смерті бабусі.

Оскільки наприкінці 2014 року з ОСОБА_2 у позивача виникла конфліктна ситуація, останній намагався змінити замки у садовому будинку, позивач звернувся до керівництва ОС «Степове» із заявою про закріплення за ним земельної ділянки, і дізнався що у 2009 році син померлої ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері.

Як стверджує позивача через те, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом видано на ім`я відповідача без урахування частки у спадщині позивача, воно має бути частково скасовано.

Відповідач вимоги позову не визнав.

У своїх запереченнях відповідач висловив сумнів, що мати позивача- ОСОБА_5 була донькою ОСОБА_3 , тобто сестрою по матері.

Після смерті своєї матері ОСОБА_2 подав заяву до Четвертої одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, і 07.07.2009 року отримав відповідне свідоцтво.

Як стверджує ОСОБА_2 він на протязі 9 років обробляє спадкову земельну ділянку, на якій також зведений садовий будинок, здійснює благоустрій, догляд.

ОСОБА_2 просить суд застосувати строки позовної давності, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_1 виповнилось 22 роки, до суду позивач звернувся 21.08.2015 року, тобто минуло більше шести років.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги повністю підтримали, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, просив відмовити у їх задоволенні, і застосувати строк позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, суд дійшов до наступного висновку:

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08.12.2012 року, повторно виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород - Дністровському Білгород -Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис про народження № 310 від 06.05.1986 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Білгород -Дністровський Одеської області, в графі «Мати» вказана ОСОБА_5 , в графі «Батько» вказаний ОСОБА_6 (а.с. 12).

26 червня 2013 року на його ім`я видано паспорт громадянина України НОМЕР_2 , 05.07.2013 року здійснено реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 , а 25.11.2013 року присвоєно РНОКПП. (а.с. 10 (зворот)).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. ст. 126, 133, 135 СК України № 4 від 12.02.2015 року, який наданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області, 08.09.1959 року складено актовий запис № 64 про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком якої є ОСОБА_8 , а мамою є ОСОБА_9 (а.с. 13 (зворот)).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Білгород Дністровський Одеської області, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 08.12.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород - Дністровському Білгород -Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис про смерть № 585 (а.с. 11).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.04.2009 року за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Так, за змістом наведеного рішення, у судовому засіданні судом встановлено, що ОСОБА_10 (дівоче прізвище « ОСОБА_10 народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 у м. Доброміль, Дрогобичської (Львівської) області.

До реєстрації шлюбу з ОСОБА_12 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , у зв`язку із чим їй було присвоєно прізвище «ОСОБА_8».

У 1969 році ОСОБА_9 переїхала на постійне місце проживання до села Мирнопілля Арцизького району Одеської області, де вона з лютого 1970 року стала постійно проживати однією сім`єю з ОСОБА_12 , та 09.03.1976 року уклали шлюб, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про укладення шлюбу від 09.03.1976 року виданого Мирнопільською сільрадою Арцизького району Одеської області, актовий запис № 7.

Дане рішення Суворовського районного суду Одеської області не оскаржувалось в апеляційному порядку і набуло законної чинності 05.05.2009 року (а.с. 14).

За життя ОСОБА_3 на підставі розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області від 25.08.2004 року № 760, отримала у власність земельну ділянку, площею 0,060 га, цільове призначення «для ведення садівництва», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_5 , що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 , який виданий 12.01.2005 року Комінтернівською районною державною адміністрацією Одеської області, та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 29 (а.с. 27).

За життя ОСОБА_3 на вказаній земельній ділянці побудувала садовий будинок, що встановлено судом зі змісту довідки ОС «Степове» № 10 від 08.01.2019 року.

Даний факт визнаний сторонами у судовому засіданні, і тому доведенню не підлягає (ч.1 ст. 82 ЦПК України).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть среії НОМЕР_7 від 17.12.2008 року виданого Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1885.

03.03.2009 року до Восьмої одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 подав ОСОБА_2

07.07.2009 року державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку, площею 0,60 га, цільове призначення «для ведення садівництва», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_5 , яке зареєстровано у реєстрі за № 1-793 (спадкова справа № 920/09).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання суду неправдивих свідчень, та приведені судом до присяги, пояснили, що ОСОБА_9 є мамою ОСОБА_15 , а ОСОБА_1 - це син ОСОБА_17 вийшла заміж за ОСОБА_18 , і стала «ОСОБА_1».

Отже свідки впевнено показали суду, що ОСОБА_19 є рідною бабусею ОСОБА_1 за материнською лінією.

Зокрема свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що вона працювала на контроль- пропускному пункті АДРЕСА_1 добре знайома була з сім`єю ОСОБА_1. У 2002 році ОСОБА_20 приїхав жити в побудований бабусею садовий будиночок, працював у АДРЕСА_1. ОСОБА_1 жив на дачі (садовому будинку) у бабусі разом із нею, оскільки іншого житла ОСОБА_1 не мав. ОСОБА_3 померла у 2008 році, їй стало погано на дачі АДРЕСА_1 її забрав в Одесу син- ОСОБА_2 , і вже в Одесі вона померла.

Свідок ОСОБА_14 впевнено показав суду свідчення обставин життя ОСОБА_3 , розповів про добрі відносини з ОСОБА_3 за її життя, те, що вона за фахом була агрономом, майже весь останній час свого життя проводила у забудованому нею садовому будинку разом із онуком, який також працював в АДРЕСА_1 допомогала садоводам у садівництві,була доброю людиною. Цей свідок впевнено показав на місця захоронення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ..

У суду не має сумнівів у достовірності наданих вказаними свідками показів.

Згідно довідки № 10 від 08.01.2019 року ОС «Степове» Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області ОСОБА_1 . з 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року проживав із своєю бабусею ОСОБА_3 у садовому будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1

Судом також встановлено, що у справі наявна медична довідка КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» від 30.03.2015 року про те, що 15.12.2008 року ОСОБА_3 швидка забрала до лікарні за адресою її мешкання : АДРЕСА_5 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Встановлення юридичного факту, що ОСОБА_3 є рідною бабусею ОСОБА_1 необхідно останньому для оформлення свого права на спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_3

Суд вважає, що юридичний факт того, що ОСОБА_1 , є рідним онуком ОСОБА_3 повністю доведений зібраними вищевказаними матеріалами справи, показами свідків.

Сумнів ОСОБА_2 в тому, що ОСОБА_22 є донькою ОСОБА_3 жодним доказом не обгрунтований, тому суд його не приймає.

Отже позовні вимоги в цій частині позову обгрунтовані, доведені доказами і підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За правилами ч. 3 цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом п. 211 глави ІІІ розділу 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (діяла на момент відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як вказав Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

При цьому, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Суд враховує, що згідно листа Голови виконавчого комітету Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області від 17.09.2012 року № ср-21-921 встановлено, що ОСОБА_5 померла в 2006 році. Після смерті матері ОСОБА_1 переїхав до рідної бабусі (по материнській лінії) ОСОБА_3 , яка померла у 2008 році.

Після смерті бабусі у нього нікого не залишилось, та разом із цим у ОСОБА_1 не було ніяких документів, які підтверджують особу, ані на будинок, ані свідоцтва про народження. Як йдеться далі за текстом, на теперішній час хлопець немає паспорту, куди поділись всі документи він не знає.

Суд враховує, що через обставини відсутності документації про народження, іншої документації, смерті матері, ОСОБА_1 не мав змоги отримати у встановленому законом порядку та час паспорту громадянина України, не мав реєстрації, на території м. Одеси (Одеської області) найближчим до нього родичем була (залишилась після смерті матері) бабуся- ОСОБА_3 .

В судовому засіданні відповідачем не спростовано того факту, що, ОСОБА_3 , маючи у власності побудований садовий будинок в АДРЕСА_1 як мінімум, у літній період часу ОСОБА_3 постійно проживала у цьому самому садовому будинку, і, з 2003 року з нею в цьому будинку проживав її онук - ОСОБА_1 .

Той довод, що ОСОБА_3 померла у місті Одесі, швидка її забрала з квартири сина- ОСОБА_2 , не є вирішальним для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 з бабусею в АДРЕСА_1 а свідчить про обставини смерті ОСОБА_3

Знов таки, суд повторює, що реєстрація місця проживання фізичної особи з вищенаведених правових підстав не є вирішальною для даних правовідносин.

Посилання відповідача на свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_23 та ОСОБА_5 ») від 17.11.1992 року як на підставу доказу відсутності родинного зв`язку позивача зі спадкодавицею, суд вважає не більше ніж власним трактування отриманих доказів відповідачем.

На переконання суду, цей доказ свідчить лише про динаміку шлюбних відносин ОСОБА_5 і жодним чином не впливає на встановлення юридичного факту, який є предметом розгляду даної справи.

Те що ОСОБА_3 постійно проживала в своєму садовому будинку показали і свідки по цій справі, і з нею, як безсумнівно свідчали свідки, проживав онук ОСОБА_1 .

Отже у суду не має сумнівів в тому, що ОСОБА_1 з 2003 року на день смерті ОСОБА_3 постійно проживав з нею в садовому будинку в АДРЕСА_1

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в частині встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з 2003 року до часу відкриття спадщини, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у садовому будинку на земельній ділянці № АДРЕСА_1 » доведені і підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на які вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Главою 86 ЦК України врегульований порядку спадкування за законом.

Відповідно до частини 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законо мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до правила ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони буди живими на час відкриття спадщини. При спадкуванні по прямій назхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем.

Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.

Спадкування за правом представлення є різновидом спадкового правонаступництва та не залежить від спадкового правонаступництва між комморієнтами, оскільки спадкоємець, який помирає одночасно зі спадкодавцем, не спадкує його майно, але діти цього спадкоємця (внуки спадкодавця) за правом представлення виступають як безпосередні та самостійні спадкоємці майна спадкодавця, а не як спадкоємці тих осіб, яких вони представляють.

Застосування права представлення не може залежати від того, що особа, яку представляють, померла не раніше, а в один день зі спадкоємцем. Якщо презюмується, що дві особи померли одночасно, це унеможливлює перебування в живих особи, яку представляють, на час відкриття спадщини.

Визначення спадкових прав комморієнтів стосовно один одного необхідне для розмежування обсягу спадщини і спадкоємців кожного з них, проте жодним чином не обмежує прав онука спадкувати після одного з комморієнтів замість іншого, який був би покликаний до спадкування в разі, якби був живим на час відкриття спадщини.

Отже, фразу «належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю» не потрібно розуміти як можливість особи, яку представляють, отримати право на прийняття спадщини, оскільки в такому випадку йшлося б про інший інститут - спадкову трансмісію.

Якби особа, яку представляють, була б живою на час відкриття спадщини, то вона і була б спадкоємцем за законом, у даному ж випадку на її місце заступив спадкоємець за правом представлення, обсяг прав якого у праві представлення не залежить від фактичних прав особи, яка померла на час відкриття спадщини.

Отже, під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини.

Таким чином суд дійшов до висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги за законом до майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і обидва мають підстави для закликання до спадкування.

ОСОБА_1 є спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину відповідно до правила ст. 1268 ч. 3 ЦК України.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкритя спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України).

Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними (ч. 1 ст. 1278 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст.1296 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України).

Відповідно до пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, які воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав іншим осіб тощо.

Оскільки оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом видано нотаріусом без урахування права ОСОБА_1 на частку у спадщині, яка складається з земельної ділянки, площею 0,60 га, цільове призначення «для ведення садівництва», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_5 , після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , то це свідоцтво має бути визнано судом частково недійсним.

Що стосується позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на садовий будинок в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд ввважає, що оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів технічного стану садового будинку (техпаспорту), не надано паспорту забудовника, доказів відповідності садового будинку вимогам та правилам забудови, то в цих позовних вимогах слід відмовити за не доведеністю.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та згідно ст. 259 ЦК може бути збільшена за домовленістю сторін.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ч.1 ЦК України).

Зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (ст. 266 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.253 ЦПК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 на початку 2015 року дізнався про те, що ОСОБА_2 є власником спірної земельної ділянки, оскільки між сторонами виникла конфліктна ситуація з приводу заміни замків у садовому будинку. Протягом 2015 року сторони намагались вирішити цю конфліктну ситуацію, проте згоди не дійшли, і у 2016 році ОСОБА_1 звертався до поліції.

ОСОБА_1 почав збір документів, які підтверджували його родинні відносини з ОСОБА_3 з січня- лютого 2015 року, про що свідчить витяг з відповідного реєстру про народження ОСОБА_5 , у лютому 2015 року йому надано відмову у внесенні виправлень до актового запису про народження.

Вказані обставини не спростовані стороною відповідача, судом неодноразово роз`яснювалось сторонам необхідність подання доказів на обгрунтування своїх вимог та заперечень (ст. 12 ЦПК України).

Позовна заява подана у грудні 2016 року, тобто в межах загального строку позовної давності.

Протилежне відповідачем не доведено.

На підставі наведеного, керуючись ст. 15, 16, 29, ст. 261 ч. 1,ч.1 ст.264, 266, 1217,1218, 1225, 1261, 1266, ч.5 ст. 1268, ч.1 ст. 1278, 1301 ЦК України, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 211 глави ІІІ розділу 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, Постановою Пленуму Верховного Суду України п. 23 від 30травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.12, ч.1 ст. 82, 258-260, 315, 353 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 - рідна бабуся ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , у період з 2003 року по день смерті ОСОБА_3 , у садовому будинку, який розташований на земельній ділянці № АДРЕСА_1», на території Красносільської сільської ради Комінтернівського (Лиманського) району Одеської області.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07.07.2009 року державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 , а саме на земельну ділянку, цільове призначення «для ведення садівництва», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_5 , яке зареєстровано у реєстрі за № 1-793 (спадкова справа № 920/09), зокрема в одній другій частці, тобто має бути врахована частка ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Питання судових витрат у позовних вимогах не ставилось.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст судового рішення буде виготовлений 15 квітня 2019 року.

Суддя В.К. Барвенко