ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/6619/17

провадження № 22-ц/4809/495/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах ОСОБА_1 (головуючий, суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4,

відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Кіровського районного міста Кіровограда від 22 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4, до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів відчуження арештованого майна під час дії забороняючої ухвали,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4, звернулися до суду з позовом про визнання недійсними договорів відчуження арештованого майна під час дії забороняючої ухвали.

В обґрунтування позову зазначали, що 25 червня 2015 року рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області по справі № 405/11641/13ц було задоволено позов позивачів до ОСОБА_10, ОСОБА_7 про визнання незаконними вчинених дій з самочинного будівництва нежитлового приміщення за АДРЕСА_1, зобов'язано провести перелічені у в/л дії по ліквідації наслідків.

24 липня 2015 року було відкрито виконавче провадження з зазначеного рішення, яке ні в добровільному, ні в примусовому порядку не виконано, у звязку з чим позивачі звернулися з відповідним позовом про відшкодування збитків. 29 червня 2017 року ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда в рамках пред'явленого позову про відшкодування спричинених збитків було заборонено подружжю ОСОБА_7 на відчуження та накладено арешт на всі зареєстровані майнові активи, у тому числі на квартиру №108 у м. Кропивницькому, по вул. Космонавта Попова, буд. 22, корп. 1 та нежитлове приміщення з квартирою № 4, ґанком та сходами по вул. В. Перспективна, 1-6 у м. Кропивницькому, що належать ОСОБА_10А, ОСОБА_7 за свідоцтвами № 25258539 та №25260119 від 06 серпня 2014 року, до розгляду спору по суті.

Посилалися на те, 03 жовтня 2017 з відповіді Державного реєстратора позивачам стало відомо, що арештована ухвалою від 29 червня 2017 року по справі 2-з/405/48/17 квартира боржників за адресою АДРЕСА_2, під час діючої ухвали про забезпечення позову, 14 липня 2017 року перепродана ОСОБА_8.

Зазначали, що дізнавшись про наявність постановленої ухвали 2-з/405/48/17 щодо арешту всіх майнових активів ОСОБА_10 та ОСОБА_7, відповідачі недобросовісно вчинили дії по відчуженню квартири №108 у м. Кропивницькому по вул. Попова, буд. 22, корп.1, з метою приховування майна від накладеного судом обмеження та уникнення виконання рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року у справі № 405/11641/13ц, зокрема, з метою приховати зареєстроване майно за наступним позовом 405/3360/17 про стягнення збитків.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (т.2 а.с.149-150), просили суд:

- встановити таким, що порушує публічний порядок із застосуванням наслідків ч. 5 ст.216, ст. 228 ЦК України та визнати недійсним під час дії ухвали -з/405/48/17 від 29 червня 2017 року, договір купівлі-продажу від 14 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_10, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, по відчуженню квартири за адресою: АДРЕСА_3.

- визнати недійсним запис від 14 липня 2017 року (номер запису про право власності 213999541) набуття права власності за ОСОБА_8 у АДРЕСА_4, індексний № 36151949, внесеного на підставі недійсного правочину № 887, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_11

- визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_8Б та ОСОБА_9, щодо квартири 108, будинок 22, корпус 1 по вул. Космонавта Попова в м. Кропивницький.

- визнати чинним та відновити попередній запис права власності у реєстрі нерухомого майна за первинними власниками - ОСОБА_10 та ОСОБА_7О квартири за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Кіровського районного міста Кіровограда від 22 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 14 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_10, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та зареєстрований приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу ОСОБА_11, серія та номер 887, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21399541, щодо квартири 108, будинок 22, корпус 1 по вул. Космонавта Попова у м. Кропивницькому та скасовано його державну реєстрацію.

Визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_8Б та ОСОБА_9, щодо квартири 108, будинок 22, корпус 1 по вул. Космонавта Попова в м. Кропивницький Кіровоградської області, серія та номер 1512, виданий 30 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу ОСОБА_11, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23087857 та скасувати його державну реєстрацію.

В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанцій дійшов висновку про те, що відчуження спірної квартири відбулося в період існування судової заборони на відчуження цього нерухомого майна з метою уникнення виконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року, що свідчить про невідповідність угод положенням статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно зясував обставини, що мають істотне значення для справи. Вважає, що постановою Кропивницького апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, провадження номер 22-ц/4809/323/18, було скасовано ухвалу Ленінського районного суду міста Кіровограда, а відтак скасовано і підставу позову.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення позовних вимог із ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позову з інших підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року у справі № 405/11641/13ц задоволено позов позивачів до ОСОБА_10, ОСОБА_7 про визнання незаконними вчинених дій з самочинного будівництва нежитлового приміщення за кв. №4 В, Перспективна 1-б, зобов'язано провести перелічені у в/л дії по ліквідації наслідків (т.1 а.с.140-144).

З метою примусового виконання зазначеного рішення був виданий виконавчий лист №405/1164/13ц та 24 липня 2015 року Ленінським ВДВС Кіровогралського МУЮ були відкриті виконавчі провадження № 48198821, 48198757, 48199001, 48198931 (т.1 а.с.155,156, 163,164).

Предметом виконання було примусове виконання рішення шляхом:

зобов'язання ОСОБА_10, ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_4, ОСОБА_5 у користуванні східцями до кв. 17 будинку № 1 «б» по вул В.Перспективній у м. Кіровограді;

зобов'язання ОСОБА_10, ОСОБА_7 відновити східці до квартири № 17 будинку 1 «б» по вул. В.Перспективна у м. Кіровограді та привести у первинний, придатний до використання стан;

зобов'язання ОСОБА_10, ОСОБА_7 демонтувати східці до квартири АДРЕСА_5 «б» у м. Кіровограді;

зобов'язання ОСОБА_10, ОСОБА_7 демонтувати двері з квартири АДРЕСА_6 «б» у м. Кіровограді та встановити вікно.

07 березня 2017 року Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області повідомлено, що незважаючи на неодноразові вимоги виконавця 01 березня 2016 року, 05 вересня 2016 року, 29 вересня 2016 року рішення суду, яке є обов'язковим до виконання за ст.ст.124,129 Конституції та ст.14 ЦПК, профільних законів з примусового виконання, прямих норм Конституції і Конвенції ОПСЛ - боржниками не виконано. Жодної дії з боку боржників вчинено не було, двічі накладено штраф за невиконання судового зобов'язання, складене подання в порядку ст.89 Закону України «Про виконавче провадження», ст.217 КПК, ст.382 КК та направлене до Кіровоградського відділу поліції ГУНП у Кіровоградської області щодо притягнення до кримінальної відповідальності (т.1 а.с.165).

09 листопада 2016 року Слідчим відділом Кропивницького ВП ГУНП в області розпочато кримінальне провадження 0013993 за ст. 382 КК України, а саме за фактом невиконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року (т.1 а.с. 174-180).

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом про відшкодування шкоди, збитків, спричинених порушенням права і невиконанням судового рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 29 червня 2017 року по справі 405/3360/17 було задоволено заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову по справі за його позовом до ОСОБА_10, ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, збитків спричинених порушенням права і невиконанням судового рішення. Заборонено подружжю ОСОБА_7 відчуження, накладено арешт на всі зареєстровані майнові активи, у тому числі квартиру № 108 по вул. Космонавта Попова у буд. 22, корп. 1 та нежитлове приміщення з квартирою № 4, ґанком та сходами по вул. В. Перспективна, 1-б у м. Кропивницькому, що належать ОСОБА_10А, ОСОБА_7 за свідоцтвами №25258539 та №25260119 від 06 серпня 2014 року, до розгляду спору по суті (а.с.184-185).

Судом також встановлено, що з відповіді Державного реєстратора позивачу стало відомо про те, що спірне нежитлове приміщення боржників (ОСОБА_10, ОСОБА_7О.) по В.Перспективній 1 «б» у м. Кропивницькому, яке є об'єктом судового зобов'язання та примусового виконання, всупереч заборон та накладених арештів було відчужено ОСОБА_12.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Ленінського районного суду міста Кіровограда про визнання недійсним відчуження арештованого майна, зокрема правочину, укладеного між ОСОБА_10, ОСОБА_7 та ОСОБА_12 щодо відчуження нежитлового приміщення з ганком та сходами пл. 41,8 кв. м у м. Кропивницькому по вул. В.Перспективна, 1Б. За вказаним позовом було відкрито провадження №2/405/1236/17 по справі 405/5478/17, що підтверджується ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 грудня 2017 року. Дана інформація міститься у ЄДРСР та є загальнодоступною.

Як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №99208644 від 03 жовтня 2017 року квартира боржників, яка розташована за адресою АДРЕСА_7, 14 липня 2017 року під час діючої ухвали про забезпечення позову за договором купівлі-продажу була відчужена ОСОБА_8 (т.1 а.с.8-10).

Як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № від 15 листопада 2017 року ОСОБА_8 30 жовтня 2017 року за договором дарування квартира боржників була відчужена ОСОБА_9 (т.1 а.с.56-57).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не встановив, з яких саме підстав заявлено позовні вимоги, при розгляді справи застосував взаємовиключні норми закону, що призвело до неправильного застосування норм права, якими регулюються дані правовідносини. Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи укладені правочини недійсними через їх фіктивність на підставі ст.234 ЦК України суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем було подано позов про визнання недійсними правочинів з підстав, визначених статтею 228 ЦК України.Підставою недійсності укладених відповідачами договорів позивач вказував на порушення публічного порядку.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що положення статей 228 та 234 ЦК України є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову про визнання правочину недійсним та є взаємовиключними, оскільки доведенню підлягають зовсім різні обставини при застосуванні тієї чи іншої норми права, на яку посилається позивач як на підставу позову.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України підлягає з'ясуванню чи мали намір порушити публічний порядок сторони або одна із сторін правочину.

Відчуження об'єкта нерухомості під час дії арешту суду та заборони на його відчуження - є протиправним, тобто таким, що порушує публічний порядок, незалежно від того, що інформація про арешт була відсутня у відповідному державному реєстрі.

Судом встановлено, що на об'єкт відчуження за договорами купівлі-продажу та дарування було накладено арешт в порядку забезпечення позову ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 29 червня 2017 року по справі 405/3360/17, а тому суд апеляційної інстанції, з урахуванням того, що їх укладення між сторонами та перехід до інших осіб права власності на це нерухоме майно унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року, приходить до висновку про порушення прав позивача укладеними договорами.

Крім того, апеляційний суд вважає, що виходячи із змісту правочинів вони є такими, що підпадають під встановлені ст.228 ЦК України умови, за яких правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, оскільки за ними проведено відчуження майна, обіг якого був обмежений у зв'язку із накладенням арешту на нього ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 29 червня 2017 року по справі 405/3360/17.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України 2017 року, яка кореспондується із ч.3 ст.151 ЦПК України 2004 року, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Ураховуючи особливості мети забезпечення позову суд розглядає заяву про забезпечення позову у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (ч.10 ст. 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст.ст.156, 158 ЦПК України 2017 року, що кореспондуються зі ст.154 ЦПК України 2004 року).

Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року №6-2552цс16, від 27 вересня 2017 року №6-1361 та від 24 травня 2017 року №6-640цс17.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України (правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним). Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Так, в ухвалі від 17 липня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа № 6-21250св13) дійшов висновку про те, що забезпечення судом позову у виді накладення арешту на обєкт нерухомого майна означає, що цей обєкт набуває правового режиму, обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту не була зареєстрована відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні чинним та відновленні попереднього запису права власності у реєстрі нерухомого майна за первинними власниками ОСОБА_10 та ОСОБА_7О квартири за адресою: АДРЕСА_3 сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Суд першої інстанції на зазначені обставини та положення закону уваги не звернув, тому судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення в частині задоволених позовних вимог з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 389, 390 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного міста Кіровограда від 22 листопада 2018 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове.

Позовні вимоги ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4, задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, зареєстрований приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу ОСОБА_11, серія та номер 887, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21399541, щодо квартири 108, будинок 22, корпус 1, по вул. Космонавта Попова у м. Кропивницькому та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, щодо квартири 108, будинок 22, корпус 1, по вул. Космонавта Попова в м. Кропивницький, Кіровоградська область, серія та номер 1512, виданий 30 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу ОСОБА_11, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23087857 та скасувати його державну реєстрацію.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови за наявності підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.

Головуючий О.І.Чельник

Судді: О.А. Письменний

ОСОБА_3