ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3162/19 Справа № 212/152/17-ц Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/152/17-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 листопада 2018 року, яке ухвалено суддею Чорним І.Я. о 09 годині 27 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіда Є.М. про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу квартири.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло належала квартира за адресою: АДРЕСА_1.

16 березня 2016 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2, за згодою його дружини ОСОБА_3, був укладений договір купівлі-продажу належної позивачу двокімнатної квартири, розташованої на першому поверсі п'ятиповерхового будинку, загальною площею 44,3 кв.м, в т.ч житловою площею 30.7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири, мала на меті оформити договір довічного утримання, оскільки через похилий вік потребує догляду і до підписання вказаного договору, вона усно домовилися про такі умови договору з відповідачем, тому вважала, що набувач повинен довічно забезпечувати її утримання та догляд. Повністю довіряючи ОСОБА_2, добровільно передала документи, що підтверджують право власності на квартиру, для оформлення договору, згідно умов якого, ОСОБА_2 буде її доглядати.

Відповідач ОСОБА_2 увійшовши в довіру, скориставшись станом позивачки, яка на той час зловживала алкогольними напоями, запропонував догляд за нею, вказував, що буде купляти продукти харчування ОСОБА_1 та її співмешканцю, у разі смерті обох, поховає. При цьому відповідач пояснював, що оформлення договору дарування у нотаріуса коштує дорого, і якщо її онуки, дізнаються про те, що вона відчужила квартиру, то зможуть оспорити такий договір, тому треба укласти договір купівлі-продажу квартири, але такий договір буде фіктивним. Крім цього зазначає, що укладений договір є фіктивним, оскільки фактично відповідачем ОСОБА_2 жодних коштів відповідно до договору за придбання квартири не було передано.

Після укладення договору сторони почали проживати разом в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, вели спільне господарство, однак через деякий час відносини з відповідачами погіршилися, почали виникати конфлікти та сварки, під час яких відповідач ОСОБА_2 наносив їй, позивачу ОСОБА_1, тілесні ушкодження. Під час чергової сварки відповідач продемонстрував позивачу договір купівлі-продажу, з якого вона дізналася, що фактично продала належну їй квартиру відповідачу. Зазначає, що вважала, що нею було укладено договір за яким відповідач має за нею доглядати, фактично не читала договору під час його підписання, їй не було роз'яснено наслідки укладення такого договору та вона помилялася щодо фактичної природи спірного договору.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1, від 16 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є.М. за реєстром № 364 та внести зміни до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо недійсності та скасування вказаного договору купівлі-продажу квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, на думку позивача, судом не було наданої належної оцінки та не враховано письмових пояснень відповідачів, які зазначили, що станом на 31.03.2017 року (тобто через рік після підписання договору) вони проживали разом з позивачем ОСОБА_1 однією сім'єю, харчування проводилось відповідно до домовленості, то ОСОБА_2 готують, то ОСОБА_1, продукти харчування купували по можливості, що свідчить про виконання ними умов договору довічного утримання. Вважає, що нотаріус не з'ясував її дійсного волевиявлення при укладенні договору, а вона, в силу похилого віку, та маючи діагноз атеросклеротична деменція з психічним розладом, синдром стійкого порушення когнітивних функцій у результаті органічного ураження мозку, вважала, що укладає саме договір довічного утримання та не розуміла правових наслідків, які тягне за собою укладення договору купівлі-продажу. При цьому, позивач вказує й на те, що в договорі зазначена ціна квартири, яка вочевидь є заниженою та не відповідає реальній вартості цієї квартири.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, яка підтримала доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника адвоката Собка В.К., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що квартира АДРЕСА_1, яка знаходиться на першому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат, загальною площею 44,3 кв.м., належала на праві власності позивачу ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 31.05.1995 року, що видане ВО «Кривбасруда» ШУ «Октябрське», згідно з розпорядженням від 25.05.1995 року та зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу за № 17/3ПВ-137-1183. Дана обставина також підтверджується копією довідки КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 14.04.2016 року № 145892.

16 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є.М. та зареєстрований в реєстрі за №365.

Відповідно до п. 1.1. даного Договору продавець передає майно, а саме цілу квартиру, у власність покупцю, а покупець приймає майно у власність і зобов`язується оплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі.

Згідно пункту 2.1. цього Договору продаж квартири вчинено за 98 626,00 грн., що відповідає оціночній вартості квартири (п. 2.2. Договору).

Вказану у пункті 2.1. цього Договору суму, тобто 98 626,00 грн., продавець (ОСОБА_1.) одержала сам на сам від покупця (ОСОБА_2.) під час укладення цього Договору та підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану квартиру та свідчить про відсутність у неї по відношенню до покупця претензій фінансового характеру (п. 2.3., 2.4. Договору).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела належними та допустимими доказами того, що оспорюваний правочин суперечить її внутрішній волі, й був укладений під впливом омани чи помилки.

Вказані висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, зібраним у справі доказам та узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

За змістом статті 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

За правилом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала на те, що насправді між сторонами було укладено договір довічного утримання, однак не вказала, у чому має полягати догляд ОСОБА_2 за позивачем і яке матеріальне забезпечення він зобов'язувався виконувати.

Твердження ж позивачки про те, що ОСОБА_2 буде купувати продукти харчування ОСОБА_1 та її співмешканцю, а у разі смерті обох - їх поховає, колегія суддів сприймає критично, оскільки ніяких договірних правовідносин із співмешканцем ОСОБА_1 - ОСОБА_6 - відповідач ОСОБА_2 не має, а сам факт проживання останньої з іншим чоловіком, про що вона зазначила в позовній заяві, ставить під сумнів можливість укладення між сторонами справи правочину щодо довічного утримання позивачки ОСОБА_1

Крім того, допитаний судом першої інстанції, як свідок, ОСОБА_6 пояснив, що проживає у квартирі разом з ОСОБА_1 22 роки та до переїзду відповідачів у квартиру, вони все робили самі і сторонньої допомоги не потребували.

За таких обставин, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що перед укладенням оспорюваного договорору позивач добросовісно вважала, що укладає договір довічного утримання, помилялася щодо природи договору, її прав та обов'язків.

Також, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту введення її в оману ОСОБА_2

Таким чином, позивачем не доведено обставин, щодо яких помилилася позивачка як сторона правочину, а також того, що ці обставини існували саме на момент вчинення правочину, і що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

При цьому судом не встановлено будь-яких порушень нотаріуса при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору та/або особистої її зацікавленості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував стан здоров'я позивача не заслуговують на увагу, оскільки докази, що на момент укладення оспорюваного правочину, вона мала тяжкі захворювання, які б свідчили про неусвідомлення своїх дій, позивачем до суду першої інстанції не надавалися, вказані обставини судом першої інстанції не досліджувалися, оскільки відповідних позовних вимог ОСОБА_1 заявлено не було..

Доводи позивачки щодо того, що вона фактично не отримував грошових коштів за продаж спірної квартири не можуть бути підставою для визнання недійсними договору, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.

До того ж в пунктах 2.3., 2.4. Договору купівлі-продажу від 16 березня 2016 року вказано, що 98 626,00 грн., ОСОБА_1 одержала сам на сам від ОСОБА_2 під час укладення цього Договору та підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану квартиру та свідчить про відсутність у неї по відношенню до покупця претензій фінансового характеру.

Доказів того, що такі умови договору сторонами не виконано та відповідач не розрахувався за придбану квартиру, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що в договорі зазначена ціна квартири, яка вочевидь є заниженою та не відповідає реальній вартості цієї квартири, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки ціна квартири визначена сторонами у відповідності до Звіту про оцінку №SН4, виданого 14 березня 2016 року СОД ФОП ОСОБА_7, що діє на підставі Сертифікату суб'єкта оціночної діяльності, виданого Фондом державного майна №582/15 від 17 липня 2015 року (т. 1 а.с. 7 - зворот).

При цьому, позивачем не заявлено позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним з цих підстав та не спростовується Звіт про оцінку №SН4 від 14 березня 2016 року, у зв'язку з чим колегією суддів не перевіряється відповідність ціни спірної квартири, за якої відбулося її відчуження, реальній ринковій ціні на таке майно, оскільки, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Відхиляються колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано письмових пояснень відповідачів, які зазначили, що станом на 31.03.2017 року (тобто через рік після підписання договору) вони проживали разом з позивачем ОСОБА_1 однією сім'єю, харчування проводилось відповідно до домовленості, то ОСОБА_2 готують, то ОСОБА_1, продукти харчування купували по можливості, що свідчить про виконання ними умов договору довічного утримання, з огляду на те, що з таких пояснень слідує наявність між сторонами певних домовленостей щодо спільного проживання та харчування, що не притаманно умовами договору довічного утримання, за яким обов'язки з утримання відчужувача покладається виключно на набувача і питання про рівність та спільність понесення сторонами витрат на забезпечення сумісного проживання не постає.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: