ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1860/18

Головуючий у першій інстанції - Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/464/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

сторони: позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Прилуцької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 січня 2019 року (місце ухвалення - м. Прилуки) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей з матір»ю,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей з матір»ю. В обґрунтування позову посилалась на те, що сторони від шлюбу мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 життя між сторонами не склалося, проживання позивача з чоловіком в одному помешканні стало нестерпним, відбувалися постійні сварки, образи, крики, побої та інші знущання, що негативно відображалося на дітях, на підставі чого позивач змушена була забрати дітей та проживати у своїх батьків. Згодом відповідач без згоди позивача забрав дітей зі школи та дитячого садочку і заборонив їм спілкуватися з матір»ю та родичами. У 2017 шлюб між сторонами було розірвано.

У позові ОСОБА_2 посилається, що постійно опікувалася дітьми, відвідувала їх у школі та садочку.

Після розлучення сторін мати позивача придбала ОСОБА_2 квартиру для проживання матері разом з дітьми, де створені всі умови для комфортного проживання, позивач має змогу забезпечувати дітей, але на її прохання про переїзд дітей до матері відповідач агресивно заперечує, відмовляється передавати дитячі речі, постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми, налаштовує їх проти матері, створена відповідачем атмосфера є несприятливою для дітей, які знаходяться під постійним негативним тиском колишнього чоловіка, який залякує та погрожує фізичними розправами з рідними, якщо вони будуть спілкуватися з матір»ю та її родичами.

Позивач зазначає, що співмешканка відповідача прикладає фізичну силу до дітей з ціллю виховання за найменшу провину, що залишає негативний відбиток на нервовій системі дітей, знижує їх самооцінку та дає відчуття непотрібності та недолюбленості. Крім того, син ОСОБА_5 став часто хворіти, неодноразово дитина була вдягнена не по погоді, часто залишається без нагляду, неодноразово позивач чула від дітей, що батько зі своєю співмешканкою застосовують нецензурну лайку в бік дітей.

ОСОБА_2 в позові просить визначити місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, - разом з матір»ю ОСОБА_2

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 21.01.2019 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей з матір»ю - відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що проживання дітей разом з відповідачем не відповідає їх інтересам.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду від 21.01.2019, та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, рішення є несправедливим, необ»єктивним, незаконним.

У сказі заявниця посилається на наявність стосунків між головуючим суддею у справі та адвокатом відповідача, оскільки останній проходив стажування як адвокат у судді Коваленко А.В. що є наслідком небезсторонності судді, ухвалення несправедливого та необ»єктивного судового рішення.

Зазначає, що судом не взято до уваги протиправних дій відповідача по відношенню, як до позивача, так і до своєї матері, що підтверджується зверненнями до поліції, нанесення тілесних ушкоджень, погроз, постійне психологічне насильство, судом не прийнято до уваги показання свідків, крім того судом взято до уваги пояснення сина ОСОБА_4 в судовому засіданні без врахування експертної думки фахівців у сфері дитячої психології.

В обґрунтування скарги заявниця посилається, що після розлучення з відповідачем, виходячи з інтересів дітей (сталі соціальні зв»язки, місце навчання, психологічний стан), було прийнято рішення про придбання квартири, яка розташована поруч за місцем проживання відповідача, тим самим підтримавши всі попередньо сформовані позивачем умови для проживання, виховання та розвитку дітей.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду від 21.01.2019 без змін. Посилається на те, що твердження позивача, що рішення суду базується на висновках, які не відповідають фактичним обставинам, є необґрунтованими і спростовуються дослідженими доказами і встановленими обставинами, яким суд надав належну оцінку. ОСОБА_3 зазначає, що ніколи не забороняв позивачу спілкуватись з дітьми і не створював жодних перешкод у спілкуванні, позивач вільно приходила до школи, дошкільного навчального закладу та вільно спілкувалась з дітьми. В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилається на те, що судом було дотримано вимоги норм матеріального та процесуального права, суд повно та об»єктивно дослідив всі докази та встановив обставини, ухвалив законне та справедливе рішення.

Згідно ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.

Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов'язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов'язків з метою зловживання ними.

Враховуючи викладене, та подану заяву відповідача ОСОБА_3, за заявою якого також було відкладено розгляд справи і 13.03.2019, який вдруге не з»явився в судове засідання, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи та діючого через представника, який також в судове засідання 03.04.2019 не з»явився, повідомлених про розгляд справи судом належним чином, своїми правами на участь в судовому засіданні не скористались. Враховуючи викладене, судом визнані причини неявки відповідача не поважними, від представника суду апеляційної інстанції будь-яких клопотань не надходило.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 2001 по 2017 рік, що підтверджується заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 22.11.2017 (а.с. 12).

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Прилуцької міської ради №02-16/3569 від 10.09.2018 року, питання про створення умов для проживання дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, розглядались на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Встановлено, що як за адресою: АДРЕСА_1 (місце проживання батька дітей) та за адресою: АДРЕСА_2 (місце проживання матері дітей), створені належні умови для проживання дітей, батьки мають всі можливості сприяти їх розвитку, виховувати та утримувати синів. Щодо визначення місця проживання дітей покладається на розсуд суду (а.с.101-102).

Матеріали справи містять характеристики та довідки навчального шкільного та дошкільного закладів, з яких вбачається, що діти розвиваються згідно з особливостям дітей свого віку, спілкуються з дітьми та дорослими. Діти ситі, доглянуті, чисті. Батьки опікуються справами синів, беруть участь у батьківських зборах, цікавляться як проходить виховання дітей.

Відповідно до довідки Прилуцького міського центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді №01-05/346 від 20.06.2018 року, родина ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) у якій виховуються неповнолітні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є отримувачем послуг Центру. За результатами проведеної роботи, щодо з»ясування стану виконання батьківських обов»язків, задоволення потреб дітей та їх психологічного стану, було встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 поважають та люблять батька, тато є авторитетом і прикладом для дітей, усі потреби дітей у фізичному, педагогічному, духовному розвитку забезпечуються у повній мірі; діти усвідомлюють сімейну ситуацію, яка склалася між батьками, але на свідомому рівні мають прихильність та виявляють бажання жити з батьком; однією з важливих складових моделі сім»ї ОСОБА_3 є виховання поважливого ставлення до матері. З»ясувати рівень прив»язаності дітей до мами не було можливим, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за весь час проведеної роботи, не виявили бажання зустрітися з мамою та зателефонувати їй. Умови проживання, виховання, гармонійного розвитку дітей забезпечені у повній мірі; батько має позитивні індивідуальні особливості та поведінку, яка забезпечує повноцінний розвиток та виховання дітей; позитивні фактори сім»ї (матеріальне становища, відсутність шкідливих звичок, дружня атмосфера, взаємопідтримка і взаєморозуміння) забезпечують повноцінний та гармонійний розвиток дітей; ОСОБА_4 і ОСОБА_5 виявляють бажання залишитися проживати у сім»ї батька. На підставі вказаного зроблено висновок, що проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у родині ОСОБА_3 відповідатиме інтересам дітей (а.с. 68).

Згідно з листа Прилуцького міського центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді №01-05/396 від 16.07.2018, за результатами здійснення комплексної оцінки потреб сім»ї ОСОБА_3, з»ясовано, що проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у родині ОСОБА_3 відповідає їх інтересам (а.с. 104).

Матеріли справи містять письмові звернення ОСОБА_2 до Прилуцького відділу поліції про те, що колишній чоловік ОСОБА_3 безпідставно вчиняє з позивачем словесні суперечки, під час яких застосовує фізичний та психологічний тиск.

Згідно з довідки №4961 від 06.12.2018 виданої Прилуцьким ВП ГУНП в Чернігівській області, за результатами проведеної перевірки за зверненням гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_10, встановлено, що останні на ґрунті неприязних відносин вчиняють сварки під час яких був присутній ОСОБА_3, який по телефону повідомив, що у них з матір»ю протягом останніх років складаються конфліктні ситуації, так як його мати ОСОБА_9 проти того, щоб він проживав із своєю співмешканкою ОСОБА_10 17.11.2018 він дійсно приходив до матері та у них виникла словесна суперечка на підвищених тонах. Фізичної сили до матері він не застосовував (а.с. 155).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що з урахуванням рівності прав та обов»язків батька та матері щодо своїх дітей, доходів відповідача, які значно більші від доходів позивача і дає можливість йому забезпечувати дітей, проживання дітей з відповідачем на протязі майже двох років, і зміна місця проживання та зміна звичного для дітей способу життя, може негативно вплинути на їх стан, а також з урахування думки старшого сина ОСОБА_4, якому виповнилося 13 років, і він має право бути заслуханий та почутий, та який в категоричній формі виявив бажання проживати з батьком, а також з урахуванням того, що розлучення братів буде суперечити їх інтересам, суд прийшов до висновку, про те, що проживання дітей з батьком відповідає та повністю забезпечує інтереси та права дітей щодо належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (справа «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року).

У зазначених справах Європейський суд з прав людини не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Апеляійний суд бере до уваги правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у справі № 61-327цс18 у постанові від 17 жовтня 2018 року щодо застосування статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

З огляду на вказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висновок суду першої інстанції, що судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень частини другої статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом із матір'ю, не відповідає вказаним нормам матеріального права.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом при розгляді справ про визначення місця проживання дітей.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справ про визначення місця проживання дитини суд, в першу чергу, має враховувати психологічний стан дитини, проаналізувати баланс між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей та обов'язком батьків діяти лише в їх інтересах.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

В матеріалах справи мається висновок органу опіки та піклування Прилуцької міської ради від 10.09.2018 № 02-16/3569, з якого вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним: під час розгляду питання визначення місця проживання дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, покластись на розсуд суду (а.с. 101-102).

Відповідно ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо роз'яснення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до п. 72 Постанови КМ України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов»язаної із захистом прав дитини» під час розв»язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов»язків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт.

Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Приписами ч. 6 ст. 19 СК України встановлено право суду погодитися чи не погодитися з висновком органу опіки та піклування, а не підміняти його при розгляді справи, таким чином судом першої інстанції в порушення зазначених норм розглянуто справу без належним чином оформленого висновку органу опіки та піклування.

На вимогу апеляційного суду органом опіки та піклування Прилуцької міської ради від 03.04.2019 № 02-16/1409 надано висновок, яким встановлено, що батьки дітей мають відповідні умови для проживання дітей, створені належні умови для їх проживання, повноцінного виховання та розвитку. Батьки працевлаштовані, позитивно характеризуються, цікавляться життям, навчанням дітей, беруть участь у їх вихованні. Під час бесіди ОСОБА_4 висловив бажання проживати з батьком, проте, вмотивувати свою думку не зміг. Вова виявив прихильність як до батька так і до матері. Враховуючи інтереси дітей, зважаючи на рівність прав та обов»язків матері та батька щодо дітей, забезпечення їх прав на спілкування, орган опіки та піклування Прилуцької міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з матір»ю (а.с. 246-247).

Судом першої інстанції не взято до уваги та не досліджено належним чином неодноразові письмові звернення ОСОБА_2 до Прилуцького відділу поліції, щодо вчинення колишнім чоловіком ОСОБА_3 фізичного та психологічного насильства та заборони спілкування з дітьми (а.с. 13-16, 118-119, 120-121,123), проживання дітей за місцем їх реєстрації та реєстрації обох батьків, у квартирі, яка за поясненнями позивача є спільною сумісною власністю подружжя, враховано фактично лише більші доходи відповідача та можливість у зв»язку з цим забезпечувати дітей.

Суд апеляційної інстанції враховує висновок органу опіки та піклування Прилуцької міської ради від 03.04.2019 № 02-16/1409, поведінку батьків до та після розлучення, ставлення до дітей та виконання батьківських обов»язків.

З врахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню, з постановленням нового рішення судом апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З врахуванням наведеного посилання на наявність стосунків між головуючим суддею у справі та адвокатом відповідача, у якого послідовно проходили стажування, як син, так і невістка головуючого суді Коваленко А.В., що є наслідком небезсторонності судді, ухвалення несправедливого та необ»єктивного судового рішення, за відсутності відповідного рішення компетентного органу та заявленого потенційного конфлікту інтересів під час розгляду справи у суді першої інстанції, є необґрунтованими.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 задовольняється, з відповідача слід стягнути на користь позивача в повернення судових витрат 5762,01 грн, з яких: 704,80 грн за розгляд справи в суді першої інстанції (а.с. 1), 1057,21 грн за розгляд справи в апеляційній інстанції (а.с. 181-182) та 4000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу (а.с. 158, 158а,159).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3,4, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 січня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей з матір»ю задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Стягнути з ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1) в повернення судових витрат 5762,01 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08.04.2019.

Головуючий Судді :