Постанова

Іменем України

04 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 589/2110/16-ц

провадження № 61-31836св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Шосткинська міська рада Сумської області, ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління Держгеокадастру у Шосткинському районі Сумської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Шосткинської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - Управління Держгеокадастру у Шосткинському районі Сумської області про визнання незаконним та скасування рішення в частині передачі земельної ділянки у власність та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 червня 2012 року ОСОБА_1 є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частини цього домоволодіння був ОСОБА_3 .

У 2012 році позивач звернувся до Шосткинської міської ради із заявою про надання йому дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку за місцезнаходженням належної йому частини будинку. Рішенням Шосткинської міської ради від 30 листопада 2012 року йому було надано такий дозвіл.

Після цього ОСОБА_1 звернувся до землевпорядної організації з проханням підготувати документи, які посвідчують право на земельну ділянку за місцезнаходженням належної йому частини будинку. Але йому було повідомлено, що частина земельної ділянки за вказаною адресою передана у власність іншій особі, а саме - ОСОБА_2

Вважає, що таким чином порушуються його права та законні інтереси на отримання у власність частини земельної ділянки.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просив визнати частково недійсним та скасувати рішення Шосткинської міської ради від 30 грудня 2010 року в частині щодо надання у власність громадянину ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, на АДРЕСА_1 ; скасувати державний акт на право власності на цю земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 11 травня 2017 року позов задоволено.

Рішення ІІ сесії VІ скликання Шосткинської міської ради від 30 грудня 2010 року «Про регулювання земельних відносин» в частині надання у власність громадянину ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, по АДРЕСА_1 визнано незаконним та скасовано.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, на АДРЕСА_1 серії ЯЛ № 407934, зареєстрований за № 00186 від 22 серпня 2011 року на ім`я ОСОБА_5 , та скасовано його державну реєстрацію.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що як позивач ОСОБА_1 , так і відповідач ОСОБА_2 мають перебувати в рівних умовах в процесі реалізації права на землю, гарантоване статтею 14 Конституції України, статтями 81, 121 ЗК України, тому рішення Шосткинської міської ради щодо надання ОСОБА_2 земельної ділянки необхідно визнати незаконним та скасувати. У зв`язку із цим наявні правові підстави для визнання недійсним виданого ОСОБА_2 державного акту на право власності на цю земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 19 жовтня 2017 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що рішення Шосткинської міської ради, яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, зачіпає його права та інтереси на безоплатну приватизацію земельної ділянки у розмірах, право користування якою він набув у зв`язку із спадкуванням частки у домоволодінні, розташованому за адресою АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення судового рішення апеляційний суд не встановив в повній мірі обставини справи, а лише зазначив про те, що позивач не надав суду доказів того, що земельна ділянка, на якій розташовується належне йому нерухоме майно, є частиною земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_2

Апеляційним судом залишено поза увагою, що обидві земельні ділянки - і та на якій розташовується належна позивачу частина нерухомого майна, і та, що передана у власність ОСОБА_2 , мають одну і ту ж адресу: АДРЕСА_1 та мають одне і те ж призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що спірна земельна ділянка, яка рішенням міської ради була передана йому у власність, відносилась до земель комунальної власності. При передачі її у власність межі її були визначені, присвоєний кадастровий номер, а отже вона є сформованою. Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, що перебуває у спільній частковій власності позивача у справі і на яку позивачу надано рішенням міської ради дозвіл на розроблення проекту землеустрою, також відноситься до земель комунальної власності, але ця земельна ділянка не є частиною земельної ділянки, яка передана відповідачу у власність.

Також судом апеляційної інстанції вірно зазначено, що відповідно до проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою, земельна ділянка лише межує із земельною ділянкою, що знаходиться під будинком та надвірними будівлями, що належать позивачу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд колегії суддів Верховного Суду у складі Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 є співвласником житлового будинку, який збудовано у 1914 року і який протягом років змінював поштову адресу, а саме: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_1 .

Рішенням народного суду м. Шостка Сумської області від 21 березня 1947 року право власності на домоволодіння, яке розташоване у АДРЕСА_2 за ОСОБА_6 . На підставі цього судового рішення власнику було видане свідоцтво про право власності будинку від 03 жовтня 1949 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 травня 1953 року ОСОБА_6 продав 1/2 частку вищезазначеного будинку ОСОБА_7 , і у цьому договорі є посилання на загальну площу земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно - 1 200 кв. м.

19 січня 1954 року ОСОБА_6 на підставі договору дарування подарував 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_2 ОСОБА_8 . В договорі також було зазначено про розташування цього домоволодіння на загальній земельній ділянці загальною площею 1 200 кв. м.

У відповідності до протоколу № 3 від 14 січня 1955 року засідання виконавчого комітету Шосткинської міської ради, виконком вирішив вилучити у домогосподарств надлишки земель у фонд міської ради, зареєструвавши користування володільців земельними ділянками, зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 910 кв . м .

16 березня 1989 року 1/2 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , належного на праві власності ОСОБА_8 , успадкувала ОСОБА_10 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом.

Нотаріусом 20 липня 1991 року було видане свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю померлої ОСОБА_10 - ОСОБА_11 на 1/2 частину домоволодіння розташованого в АДРЕСА_1 із зазначенням, що це спадкове нерухоме майно розташоване на земельній ділянці загальною площею 910 кв. м.

Інший співвласник домоволодіння ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя вона усе належне їй на праві власності майно заповідала своєму племіннику - позивачу у справі ОСОБА_1 .

Рішенням Шосткинського міського народного суду від 24 серпня 1989 року встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_12

Установлено, що оскільки ОСОБА_1 тривалий час не оформлював своє право власності на спадкове майно і не користувався ним, інший співвласник ОСОБА_11 також не проживав у будинку, тому цей будинок був приведений у непридатний для проживання стан. У зв`язку із цим виконком Шосткинської міської ради Сумської області звернувся до суду із заявою про визнання цього будинку безхазяйним майном та передачу його у власність територіальній громаді м. Шостка. Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 вересня 2009 року заява була задоволена.

Рішенням Шосткинської міської ради від 26 березня 2010 року цей будинок прийнято у комунальну власність.

Рішенням міської ради від 30 грудня 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 загальною площею 0, 10 га та передано її у власність ОСОБА_2 , який отримав державний акт на право власності серії ЯЛ № 407934, зареєстрований за № 00186 від 22 серпня 2011 року.

13 червня 2012 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за яким отримав у спадщину 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд на АДРЕСА_1 .

Рішенням Шосткинської міської ради від 30 листопада 2012 року позивачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на 1/2 частину земельну ділянку на АДРЕСА_1 , яка складається з однієї частини - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (площею 0, 10 га), а інша, площею 0,09 га, - для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03 серпня 2016 року скасовано рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 вересня 2009 року про визнання будинку розташованого в АДРЕСА_1 безхазяйним та передачу його у власність територіальній громаді м. Шостка.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першої статті 16 ЦК України та частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 116 ЗК України (тут і далі - у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом положень статті 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до пункту «г» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Встановлено, що ОСОБА_1 не надано судам достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Так, стаття 90 Земельного кодексу Української РСР 1970 року передбачала, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 20 Земельного кодексу УРСР, у редакції, яка діяла з 08 липня 1970 року відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Установлено, що рішенням виконкому Шосткинської міської Ради депутатів трудящих від 14 січня 1955 року було зареєстровано в користуванні власників домоволодінь земельні ділянки та вилучені надлишки земель до фонду міськради і зокрема за співвласниками домоволодіння на АДРЕСА_2 зареєстровано - 910 кв. м , а вилучено - 997,8 кв. м (том 1, а. с. 121-123).

Доказів на підтвердження того, що у встановленому законом порядку співвласникам домоволодіння по АДРЕСА_6 після 1955 року надавалася земельна ділянка у більшому розмірі, ніж 910 кв. м, суду не надано.

Встановлено, що відповідно до кадастрового плану м. Шостка спірна земельна ділянка лише межує із земельною ділянкою, де знаходяться будинок з відповідною частиною надвірних споруд на АДРЕСА_7 , а. с. 180).

При цьому доказів того, що земельна ділянка, яка знаходиться під належною позивачеві частиною будинку з відповідною частиною надвірних споруд на АДРЕСА_1 ніж 455 кв. м (1/2 від 910 кв.м), суду не надано.

При таких обставинах суд апеляційної інстанції, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що спірна земельна ділянка, яка рішенням міської ради передана у власність ОСОБА_2 , відносилась до земель комунальної власності, не є частиною земельної ділянки, яка знаходилась у законному користуванні спадкодавця ОСОБА_7 , а лише межує із земельною ділянкою, де знаходяться будинок з відповідною частиною надвірних споруд на АДРЕСА_1 .

При передачі земельної ділянки у власність відповідачу межі її були визначені у відповідності до вимог закону, був присвоєний кадастровий номер, а отже вона є сформованою.

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовує доводи і заперечення сторін.

Ураховуючи викладене, обґрунтованими є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Доводи позивача щодо однієї адреси відносно двох різних земельних ділянок не спростовують зміст встановлених судом фактичних обставин справи. Крім того, земельна ділянка позивача на цей час не є сформованою, їй не був присвоєний кадастровий номер, а тому щодо адреси її місцезнаходження стверджувати передчасно.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило