Справа № 453/875/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2453/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справі:

головуючого судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар Фейір К.О.

з участю прокурора Заяць І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 453/875/17 за апеляційною скаргою Прокуратури Львівської області на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2018 року у справі за позовом Стрийськолї місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_2, з участю третьої особи - Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання недійсним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області Р. Сірачинський 07.08.2017 року звернувся у суд з позовною заявою в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до відповідачів - Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_2, в якій просить визнати недійсним рішення № 241 від 08.04.2008 року «Про передачу у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки пл. 0,10 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати»»; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 04.08.2008 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 63; витребувати у ОСОБА_2 та повернути земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану у с. Дубина на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, у державну власність в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

Позов обґрунтовано тим, що згідно ухвали Сколівського районного суду Львівської області, постановленої 03.02.2016 року у кримінальній справі № 453/82/16-к про обвинувачення ОСОБА_4 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, кримінальне провадження відносно останньої за № 0000359 закрито на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. Зазначеною ухвалою встановлено неналежне виконання ОСОБА_4, яка є землевпорядником Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, своїх посадових обов'язків, котрі полягали у підписанні акта встановлення та узгодження меж спірної земельної ділянки, без виходу у натурі та прив'язки її на місцевості, що призвело до подальшого виготовлення відповідачем ОСОБА_2 оскаржуваного Державного акта на право власності на земельну ділянку та неправомірної передачі йому спірної земельної ділянки у приватну власність. Внаслідок таких незаконних дій вищевказаної посадової особи селищної ради, у відання котрої входить с. Дубина, згідно оскаржуваного рішення було неправомірно вилучено спірну земельну ділянку вартістю 65 338 грн., чим завдано державі шкоду на зазначену суму. Прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка до часу її приватизації відповідачем ОСОБА_2 відносилась до земель запасу сільськогосподарського призначення, а також була розташована за межами населеного пункту Верхньосиньовидненської селищної ради. За таких обставин, прокурор стверджує про незаконність оскаржуваних рішення селищної ради та Державного акта на право власності на земельну ділянку і, як наслідок, - неправомірне вибуття спірної земельної ділянки на їх підставі із земель державної власності. Відтак, із посиланням на ст. 19 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 118, 122, 152 та Перехідні положення ЗК України, ст. ст. 378, 388 ЦК України, прокурор був змушений звертатися у суд із даним позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, оскільки саме до відання останнього на даний час відноситься розпорядження землями державної власності. При цьому, прокурор, із посиланням на норми ст. ст. 257, 261 та 267 ЦК України ставить питання про визнання поважними причини пропуску звернення у суд із вказаним позовом, так як про порушення прав держави прокуратурі стало відомо лише у вересні 2015 року з інформаційного листа Державної інспекції сільського господарства у Львівській області, а у подальшому, - з результатів прокурорської перевірки.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржила Прокуратура Львівської області. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необгрунтованим. Стверджує, що суд не взяв до уваги те, що Верхньосиньовидненська селищна рада не вправі була розпоряджатися даною земельною ділянкою, що стверджується інформацією відділу Держземагенства у Сколівському районі та викопіюванням з карти роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського підприємства «Карпати» Верхньосиновидненської селищної ради про те, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту. Стверджує, що у зв'язку з відсутністю рішення відповідного органу центральної влади про передачу у власність землі площею 0,1 га є всі підстави визнати недійсним державний акт про право власності на спірну земельну ділянку. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 24.04.2013 року справі №6-14цс13 та постанові від 23.10.2013 року у справі №6-93цс13. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідачі та третя особа у судове засідання не з'явилилися, хоч були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Відзиви на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Заяць І.Є. на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. При цьому прокурор обґрунтовує, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Судом встановлені такі обставини справи.

На підставі рішень виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів № 130 від 19.05.1988 року «Про створення садово-городнього товариства» (а. с. 60) та № 176 від 16.06.1988 року «Про реєстрацію статуту садово-городнього товариства «Карпати»» (а. с. 59), створено садово-городнє товариство "Карпати" із відведенням йому із земель сільськогосподарського призначення земельної ділянки загальною площею 10,0 га. у постійне користування в урочищі «Заріка» на території Верхньосиньовидненської селищної ради.

Відповідач ОСОБА_2 з часу створення садово-городнього товариства користувався земельною ділянкою, розташованою на його території, на якій зокрема займався городництвом. Він вступив до членів садово-городнього товариства «Карпати», здійснював внески до Верхньосиньовидненської селищної ради (а. с. 103).

Оскаржуваним рішенням Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 241 від 08.04.2008 року «Про передачу у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки пл. 0,10 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати»» (а. с. 20), відповідачу ОСОБА_2, як особі, яка користувалася земельною ділянкою для садівництва і розташована на території вищевказаного садово-городнього товариства, передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, для цієї ж мети, тобто без зміни її цільового призначення. На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування, 04.08.2008 року відповідачу ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, що був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 63 (а. с. 21). Право власності оформлене на земельну ділянку площею 0,1000 га у с. Дубина Сколівського району Львівської області на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, цільове призначення - ведення садівництва. Кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 78 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зміст права власності на землю складає право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ст. ст. 80, 116 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадяни можуть бути суб»єктами права власності на землі приватної власності, котре набувається ними із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності було віднесено до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Згідно ст. 175, 176 ЗК України (в редакції станом на 15.12.2008 року) межі адміністративно-територіальних утворень встановлюються в порядку та відповідно до закону. Межі адміністративно-територіальних утворень посвідчуються державним актом України.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 15.12.2008 року) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Земельного кодексу України та інших законів України щодо проведення робіт із землеустрою, пов'язаних із встановленням і зміною меж сіл, селищ, міст, районів», який набрав чинності 05 серпня 2012 року, встановлено, що межі населених пунктів, не встановлені в натурі (на місцевості) на час набрання чинності цим Законом за проектами землеустрою щодо встановлення і зміни меж адміністративно-територіальних утворень, можуть бути встановлені без розроблення (зміни) генеральних планів населених пунктів. Площа населених пунктів у такому разі має відповідати тій, що зазначена у схемах землеустрою і техніко-економічних обґрунтуваннях використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, а у разі їх відсутності - у проектах формування територій сільських, селищних рад.

Згідно п. 8 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 01 січня 2013 року, у разі якщо межі сіл, селищ міст не встановлені відповідно до вимог статей 174, 175 та 176 Земельного кодексу України; визначення меж земель державної та комунальної власності здійснюється з урахуванням населених пунктів, зазначених у Державному земельному кадастрі.

Пункти 1.13, 1.16., 2.1., 2.2., 2.3. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему України від 04 травня 1999 р. №43 врегульовують порядок складення, державного акту на право власності на земельну ділянку та порядок розроблення технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку. Водночас порядок видачі та реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та реєстрації визначено пунктом 3.3. цієї Інструкції (в редакції чинній на момент видачі державного акту про право власності на земельну ділянку).

У свою чергу, розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області відбулося лише із набранням 1 січня 2013 року чинності змін у ЗК України у редакції закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», а станом на дату винесення оскаржуваного рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність та видачі оскаржуваного державного акта на право власності на земельну ділянку таке розмежування на підставі відповідного проекту землеустрою, затвердженого у встановленому порядку, не проводилось. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, генерального плану населеного пункту Дубина не існувало та не існує до цього часу. Жодної експертизи землевпорядної документації щодо розмежування земель державної та комунальної власності та їх віднесення до кожної із категорій на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області також не проводилось, позивачем суду не надано.

В матеріалах справи наявна ухвала Сколівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2016 року, згідно якої ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 367 КК України та ч.2 ст. 367 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження - закрито. Під час розгляду даного кримінального провадження судом, у зв»язку із поданим клопотанням обвинуваченою ОСОБА_4 про звільнення від кримінальної відповідальності в зв»язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, не досліджувались докази по справі. Факт знаходження земельної ділянки площею 0,10 га для ведення садівництва в садово-огородньому товаристві «Карпати», що в с. Дубина, Сколівського району Львівської області, яка була надана ОСОБА_2 за межами с. Дубина, під час розгляду даної справи судом не встановлювався.

Як вбачається з позовної заяви, єдиною підставою для звернення прокуратури із даним позовом в інтересах держави є встановлення у передбаченому законом порядку вибуття спірної земельної ділянки за рішенням органу місцевого самоврядування в особі Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, до юрисдикції котрої входить с. Дубина, а не за рішенням органу виконавчої влади - на той час Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, як органу, до компетенції якого належали відповідні повноваження щодо передачі земель у приватну власність громадянам, так як спірна земельна ділянка була розташована за межами населеного пункту Дубина Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а, отже, орган місцевого самоврядування не вправі був розпоряджатися нею.

З огляду на вищевикладене, з метою дотримання справедливого балансу між правами відповідача ОСОБА_2 на мирне володіння і розпорядження своїм майном у формі земельної ділянки та втручанням з боку держави у здійснення ним такого права у належний спосіб, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що задоволення позовних вимог саме шляхом визнання недійсними оскаржуваних рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, а також повернення спірної земельної ділянки у державну власність, у даному конкретному випадку є невиправданим, такий спосіб захисту прав та інтересів держави буде непропорційним із метою його застосування та призведе до невідворотних наслідків у спосіб грубого порушення прав відповідача ОСОБА_2 які, у свою чергу, захищаються Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такого висновку суд дійшов, беручи до уваги практику Європейського Суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), у котрих напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення.

Крім того, саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес». Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський Суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Важливим є й звернення Європейським Судом з прав людини (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року) уваги на необхідність дотримання у вирішенні питань даної категорії принципу «належного урядування», котрий, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що у випадку задоволення позовних вимог у даній справі фактично буде мати місце анулювання юридичної підстави, на якій у відповідача ОСОБА_2 виникло право на спірну земельну ділянку і такі дії однозначно будуть становити втручання у зазначене право. У подальшому це призведе до втрати відповідачем ОСОБА_2 права на спірну земельну ділянку, хоча такий не може відповідати за неправомірні дії одного із посадових осіб Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а саме землевпорядника ОСОБА_4, при передачі йому такої земельної ділянки у власність. Ризик будь-якої помилки державного органу влади чи місцевого самоврядування має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Відтак, враховуючи ту обставину, що розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області на підставі виготовленого та затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою не проходило, а таке відбулося лише із набранням у 2013 році чинності змін до ЗК України і викладення його у новій редакції, суд вірно погодився із твердженнями відповідача про те, що прокурор не обґрунтував, як саме недотримання порядку користування нерозмежованими у встановлений спосіб земельними ділянками у 2009 році порушило інтереси держави в особі позивача, оскільки спірна земельна ділянка, яка є частиною єдиного масиву площею 10,0 га, була виділена свого часу саме державою в особі виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів для садівництва, і надалі використовується відповідачем ОСОБА_2 та іншими членами садово-городнього товариства належними їм земельними ділянками, у цьому масиві за згаданим призначенням.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки зроблені Верховним Судом України у постанові від 24.04.2013 року справі №6-14цс13 та постанові від 23.10.2013 року у справі №6-93цс13, апеляційний суд визнає безпідставним, оскільки правовідносини у зазначених судових рішеннях не є тотожними до даних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Прокуратури Львіваської області залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 17 квітня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк