Справа №489/386/19
Провадження №2/489/866/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого - судді Рум`янцевої Н.О., розглянувши матеріали цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача борг у розмірі 9800 грн., як помилково перераховані. Мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та відповідачем був укладений договір довічного утримання, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.12.2018 року розірвано. Згідно рішення суду було визнано та встановлено як факт, що договір довічного утримання діяв між сторонами з червня 2015 року по серпень 2017 року. Оскільки на той час вона несла обов`язки матеріального забезпечення відповідача сплачувала щомісячно поштовими переводами кошти у розмірі 1500 грн. Зроблені нею платежі на адресу відповідача 22.09.2017 року у сумі 1500 грн.; 24.10.2017 року у сумі 1500 грн.; 22.11.2017 року у розмірі 1700 грн.; 06.03.2018 року у сумі 5100 грн. не є коштами на утримання відповідача, оскільки перераховані нею після того, як дія договору довічного утримання припинилася та сторони були притягнути до судової справи. В добровільному порядку відповідач відмовилася повертати зазначені кошти.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Посилаючись на те, що дійсно між позивачем та відповідачем був укладений договір довічного утримання від 08.06.2015 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.12.2018 року розірвано. Таким чином, вважає, що термін дії договору довічного утримання склав з 08.06.2015 року по 07.12.2018 року. На виконання умов договору довічного утримання позивач нерегулярно робила поштові перекази готівкових коштів в якості матеріального забезпечення, мінливо купувала ліки та продукти харчування, витрати на утримання квартири взагалі не несла. Твердження позивача щодо терміну дії договору є помилковим, оскільки судовим рішенням такого не встановлювалося. Жодних грошей у борг вона у позивача не брала, доказів зворотного позивачем не надано.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

08 червня 2015 року між ОСОБА_2 (далі - відчужувач) та ОСОБА_1 (далі - набувач) укладено договір довічного утримання(догляду), який посвідчено 8 червня 2015 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Валієвою В.В. та зареєстровано в реєстрі за №481(далі - Договір). За змістом пункту 1 Договору відчужувач передав, а набувач прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених даним Договором.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.12.2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності та зняття заборони на відчуження задоволено частково. Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 8 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчено 8 червня 2015 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Валієвою В.В. та зареєстровано в реєстрі за №481. В частині визнання права власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 та зняття заборони на відчуження відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та залишення права власності на 1/4 частину квартири залишено без задоволення.

Рішення суду набрало законної сили.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Із пунктів 5-7 Договору довічного утримання, вбачається, що набувач зобов`язана надавати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду(опікування). Догляд(утримання) включає в себе: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному майні; постійне користування відчужуваним майном; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; забезпечення належним медичним обслуговуванням; забезпечення продуктами харчування; оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів; пов`язаних з проживанням у відчужуваній квартирі відчужувача; надання будь-якої іншої допомоги; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо; виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом. Грошова оцінка зазначених видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі 1500 грн.

Згідно зі статтями 526, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Позивач посилається на те, що нею були зроблені платежі на адресу відповідача 22.09.2017 року у сумі 1500 грн.; 24.10.2017 року у сумі 1500 грн.; 22.11.2017 року у розмірі 1700 грн.; 06.03.2018 року у сумі 5100 грн., які вона вважає такими, що не є коштами на утримання відповідача, оскільки перераховані нею після того, як дія договору довічного утримання припинилася та сторони були притягнути до судової справи.

Проте, в матеріалах дійсної справи позивачем не надано доказів на підтвердження вищезазначених переказів нею на адресу відповідача ОСОБА_2

Крім того, дія договору довічного утримання припинилася з моменту набрання законної сили рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.12.2018 року.

Разом з тим, згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Крім цього, положеннями ч. 3 ст. 652 ЦК України також передбачено, що у разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Аналіз указаних норм матеріального права, згідно правової позиці ВСУ, висловлені під час розгляду справи № 6-158цс12 від 20.02.2013р., дає підстави для висновку, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що договір довічного утримання від 08.06.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Валієвою В.В ., розірваний на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.12.2018 року, яке набрало законної сили. При винесенні рішення судом встановлено, що ОСОБА_1 неналежно та не тривало виконувала умови договору довічного утримання від 08.06.2015 року.

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючі, що всі платежі, на які посилається позивач, здійснювались ОСОБА_1 в період дії договору, до його розірвання згідно рішення суду від 07.12.2018 року, підстав для їх повернення судом не встановлено.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача у відповідності до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Судові витрати пов`язані з розглядом цивільної справи покладаються на позивача.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «01» квітня 2019 року.