ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2019 року м. Кропивницький

справа № 396/836/18

провадження № 22-ц/4809/791/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т. М., Черненка В. В.

секретар Лазаренко-Шаповалова В.В.

учасники справи :

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача за довіреністю Науменко В?ячеслав Вікторович,

відповідач ОСОБА_1,

представник відповідача адвокат ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 18 червня 2018 рокуу складі судді Шепетька В. І. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 06 серпня 2012 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг» «Правилами користування платіжною карткою» та Тарифами Банку, складає укладений між нею та Банком договір. Відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідач зобов?язання за кредитним договором не виконала. Станом на 31 березня 2018 року має заборгованість в сумі 94019,01 грн.з яких: 6926,32 грн. заборгованість за кредитом; 78639,40 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3500,00 заборгованість по пені; а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 4453.29 грн. штраф (процентна складова). Банк просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 94019,01 грн. та розподілити судові витрати (а.с.2-4).

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 18 червня 2018 року задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 31 березня 2018 року,в розмірі 94019 грн. 01 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Суд дійшов висновку, що відповідач не подала доказів виконання нею зобов'язання за кредитним договором, не спростувала наданий Банком розрахунок заборгованості, розрахунок банку відповідає умовам кредитного договору, тому позов є обґрунтованим та доведеним(а.с.49-52).

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_2, яки діє в інтересах ОСОБА_1, просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмовуву задоволенні позову.

Зазначає, що відповідач не заперечує факт отримання нею платіжної картки, проте відсутні докази щодо встановлення розміру кредитного ліміту. Розрахунок заборгованості не оформлений належним чином та не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 частково погасила заборгованість. Останній платіж було здійснено нею 06 листопада 2014 року в сумі 1100 грн. Твердження позивача про те, що підписана ОСОБА_1 заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку» складає між ними договір, вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не підписувала «Умови та правила надання банківських послуг» і «Тарифи банку». Суд роглянув справу у відсутність ОСОБА_1, тому просить застосувати загальний і спеціальний строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову у зв?язку зі спливом строку позовної давності (а.с.62-64).

АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду відзив на апеляційну скаргу.

25 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, 05 квітня 2019 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи на 17 квітня 2019 року (а.с.80, 87).

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник, належним чином повідомені про дату, час і місце розгляду справи, не прибули.

Представник відповідача подав письмову заяву про розгляд справи у відсутність відповідача та її представника (а.с.92).

Представник Банку надав письмові пояснення (а.с.105).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи позов банку, суд виходив з того, що позовні вимоги є обгрунтовані та доведені. Проте, суд першої інстанції не дав правової оцінки наданим позивачем розрахункам заборгованості за кредитним договором та не перевірив розмір заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦПК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

За приписами ч. 1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

За змістом ст.ст. 525,526 ЦК України зобов?язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк.

Одностороння відмова від виконання зобов?язання не допускається.

Відповіднодо ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як свідчать матеріали справи, 06 серпня 2012 року відповідач подала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг та оформлення на її ім?я кредитної картки «Універсальна». Своїм підписом на анкеті-заяві відповідач підтвердила свою згоду з тим, що заява з Пам?яткою клієнта, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку з використанням кредитки «Універсальна», які були надані їй для ознайомлення у ппсьмовому вигляді (а.с.7).

Кредитний ліміт 06 серпня 2012 року встановлено Банком в сумі 300 грн., в цей же день збільшено до 8000 грн., 22 вересня 2014 року зменшено ліміт до 7 390 грн., а 13 лютого 2015 року зменшено до 6 930 грн. (а.с.107 ).

Пунктами 2.1.1.2.3. та 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Справжність свого підпису на заяві-анкеті, факт отримання кредитної картки та користування нею, часткове погашення кредиту, відповідач не заперечує.

За нормами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною, сторонами.

Отже ОСОБА_1, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, приєдналась до договору приєднання та погодилася з його умовами, з тарифами Банку. При цьому Умови і Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Відповідно до ст.633 ЦК України договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Заперечення ОСОБА_1 щодо відсутності її підпису на Умовах і Правилах надання банківських послуг не свідчать про її необізнаність щодо умов кредитування, оскільки всі умови кредитування викладені в її заяві від 06 серпня 2012 року, де вона підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, складають між сторонами договір, що підтверджується підписом у заяві, який відповідач не оспорює.

Розрахунок кредитної заборгованості свідчать, що позичальник користувалась кредитними коштами, частково сплачувала заборгованість, тобто погоджувалася з Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що між позивачем та відповідачем не було дотримано передбаченої законом письмової форми кредитного договору, є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи та законодавсті, яке регулює спірні правовідносини сторін.

Оскільки справа була розглянута сдом першої інстанції у відсутність відповідача та представника позивача, апеляційним судом для встановлення фактичних обставин справи були долучені докази щодо факту отримання та строку дії кредитної картки та довідка про встановлення і зміну кредитного ліміту (а.с.106,107).

Згідно п.1.1.7.12 Умов і Правил надання банківських послуг, договір діє на протязі дванадцяти місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Відповідно до пунктів 3.1.1 та 33.1.3 Правил користування платіжною карткою карта дійсна до останнього календарного дня вказаного в картці місяця і по закінченню строку дії картки банк продовжує строк дії картки шляхом надання клієнту картки з новим строком дії, якщо від клієнта не надійшла письмова заява про закриття карткового рахунку.

Згідно з пунктом 5.4 Правил користування платіжною карткою строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH).

Позивач, як емітент електронного платіжного засобу, надав суду інформацію про строк дії отриманої відповідачем платіжної картки, який визначений десятим місяцем 2015 року, тобто строк дії картки обмежувався 31 жовтня 2015 року включно.

Оскільки надана позивачем інформація не суперечить іншим доказам у справі і не спростовується відповідачем, відповідно до п. 5.4. Розділу ІІ «Правил користування платіжною карткою» Умов і Правил надання банківських послуг суд приходить до висновку, що кредитний ліміт за карткою мав бути погашений позичальником остаточно до 31 грудня 2015 року.

Згідно ч.1 та ч.4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Зобов?язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Розгляд справи здійснено судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику ) сторін.

В апеляційній скарзі відповідач заявила про застосування судом наслідків пропуску позивачем загальної та спеціальної позовної давності. Зазначила, що сплатила кошти на погашення заборгованості в сумі 1100 грн. 06 листопада 2014 року, а з позовом Банк звернувся до суду у травні 2018 року, тому просить в позові відмовити за спливом позовної давності.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені), що передбачено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов?язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Разом з тим, за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК України).

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-134цс14 щодо договору користування платіжною карткою.

Як зазначено у цій постанові Верховного Суду України, за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Оскільки позивач здав позовну заяву на пошту 04 травня 2018 року (а.с.1,42), а кінцевий строк повного погашення кредиту є 31 жовтня 2015 року, то заборгованість за кредитом підлягає стягненню на користь позивача лише в межах строку позовної давності за період, починаючи з 04 травня 2015 року.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що позов подано зі спливом трирічного строку з дня повернення кредиту в повному обсязі, є безпідставними, оскільки Банк звернувся до суду без пропуску позовної давності за цей період.

Розрахунком заборгованості підтверджується, що відповідачем вносилися кошти на погашення заборгованості 06 листопаа 2014 року в сумі 1100 грн., після цієї дати 01 грудня 2014 року в сумі 600 грн., 06 лютого 2015 року в сумі 700 грн. та 22 вересня 2015 року в сумі 200 грн. (а.с. 5-6).

Позивач, посилаючись на розрахунок зазначав, що взяті на себе зобов?язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 31 березня 2018 року утворилась заборгованість в сумі 94019,01 грн.з яких: 6926,32 грн. заборгованість за кредитом; 78639,40 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3500,00 заборгованість по пені; а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 4453.29 грн. штраф (процентна складова).

Розрахунок кредитної заборгованості свідчить, що позичальник користувалась кредитними коштами, частково сплачувала заборгованість в період з 08 жовтня 2012 року по 22 вересня 2015 року.

Задовольняючи позов Банку в частині стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитом в сумі 6926,32 грн., суд першої інстанції не дав належну оцінку розміру заборгованості.

Так розрахунком заборгованості, наданим позивачем (а.с.5-6), підтверджується, що станом на 04 травня 2015 року заборгованість за кредитом становить 6656,43 грн., оскільки прострочена заборгованість по тілу кредиту в сумі 269,89 грн. була нарахована Банком ще станом на 30 квітня 2015 року, тому ця сума простроченої заборгованості поза межами строку позовної давності.

За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню на користь Банку заборгованість за кредитом в сумі 6656,43 грн. станом на 04 травня 2015 року.

Як свідчить розрахунок банку, позивачем з 01 вересня 2014 року в односторонньому порядку було змінено порядок нарахування відсотків за користування кредитом, зокрема до бази розрахунку включено вже нараховані відсотки та санкції за несвоєчасне виконання зобов?язань, а також процентну ставку визначено з 01 вересня 2014 року на рівні 34,8 %, а з 01 квітня 2015 року 43,20% .

Виходячи з приписів параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України, нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту, тобто на суму кредиту фактично отриману позичальником.

Зокрема, ч. 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів виключно від суми позики.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Крім того, проценти нараховано позивачем станом на 31 березня 2018 року, разом з тим, термін дії кредитної картки становить 31 жовтня 2015 року включно.

Відповідно до Довідки про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», підписаної відповідачем, остання отримала кредит за відсотковою ставкою 30% на рік.

На час пред?явлення позову заборгованість за тілом кредиту склала 6656 грн. 43 коп., тому проценти за період в межах строку позовної давності по день строку кредитування, тобто з 04 травня 2015 року по 31 жовтня 2015 року, виходячи з відсоткової ставки 30% в рік склали за 180 днів: 6656,43 грн.:100х30:365х180 днів = 984 грн.78 коп.

Всього заборгованість на 31 жовтня 2015 за процентами становить 7641 грн.21 коп. (6656,43+984 грн.78 коп.).

Розрахунком заборгованості підтверджується, що банк після закінчення строку кредитування, до 31 березня 2018 року продовжував нараховувати проценти, неустойку, внаслідок чого визначив в позові суму заборгованості у розмірі 94 019 грн.01 коп..

Отже дії Банку щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку та розрахунок процентів не від суми позики, є незаконними.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком щодо порядку та умов збільшення процентної ставки, викладеним Верховним Судом України в постанові від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374 цс 17.

Встановлюючи період, за який підлягають сплаті проценти, колегія суддів виходить з того, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості не повністю відповідає умовам укладеного між сторонами договору, нарахування відсотків та інших платежів після спливу строку кредитування суперечить нормам матеріального права, тому не може бути підтвердженням наявності боргу за кредитним договором саме у розмірі, зазначеному в позові.

При дослідженні наданого позивачем розрахунку заборгованості щодо пені та штрафів колегією суддів встановлено, що за умовами, викладеними у витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.7), пеня нараховується за несвоєчасне погашення заборгованості за кожний день прострочення при наявності прострочення по кредиту або процентам, а штраф нараховується при порушенні строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань та розмір штрафу становить 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Задовольняючи позов Банку в частині стягнення пені та штрафів, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до ст.549 ЦК України пеня і штраф є одним із видів цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування разом за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених в ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення (правовий висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374 цс 17).

Отже, Банк мав право нараховувати пеню до 31 жовтня 2015 року.

Обгрунтованими є доводи апеляційної скарги, що до вимог про стягнення неустойки необхідно застосувати спеціальну позовну давність та у стягненні пені відмовити у зв?язку зі спливом строку позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, то відповідно до ст.376 ЦПК Уукраїни рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором станом на 31 жовтня 2015 року в сумі 7641 грн. 21 коп., з яких 6656 грн. 43 коп. заборгованість за кредитом та 984 грн.78 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом.

Решта позовних вимог Банку задоволенню не підлягає.

Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1762 грн. (а.с.1). Відповідачу сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2643 грн. апеляційним судом було відстрочено до ухвалення судового рішення у справі (а.с.77-78).

За правилами ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір за подання позовної заяви пропорційно до задоволених позовних вимог ( 8,13 % ) в сумі 143 грн. 25 коп. та в дохід держави, з урахуванням того, що відповідачу було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволеної її частини (91,87 %) в сумі 114 грн. 61коп..

З Банку в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно розмірі 1295 грн.05 коп.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Скасувати рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 18 червня 2018 року.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) заборгованість за кредитним договором від 06 серпня 2012 року станом на 31 жовтня 2015 року в сумі 7 641 грн.21 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 6656 грн. 43 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом 984 грн. 78 коп..

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позову в сумі 143 грн. 25 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги 114 грн.61 коп..

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1295 грн.05 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.

Головуюча суддя Л. В. Суровицька

Судді Т. М. Авраменко

ОСОБА_4