ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/565/19 Справа № 196/1311/17 Суддя у 1-й інстанції - Гудим О.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2017 року ОСОБА_3, як представник ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, процентів за договором позики. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 30 грудня 2014 року ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 38 860 грн. строком до 01.08.2015 року. На підтвердження укладеного договору позики ОСОБА_2 написала ОСОБА_1 розписку. У встановлений договором строк ОСОБА_2 борг не повернула, від зустрічей із ОСОБА_1 та повернення боргу ухиляється. З урахуванням вимог ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України і рекомендацій Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 року відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, сума боргу з урахуванням індексу інфляції, яку ОСОБА_2 зобов'язана сплатити на користь ОСОБА_1 складає: 38 860 грн. х 112,4% (інфляція 2016 року) х 112,5% (інфляція за 11 місяців 2017 року) = 49 138 грн. 47 коп. Три проценти річних від суми боргу за один день прострочення складають: 38 860 грн. : 365 днів : 100 відсотків х 3% = 3 грн. 19 коп. За період з 01.08.2015 року по 19.12.2017 року минуло 872 дні. Отже, 872 дня х 3 грн. 19 коп. = 2 781 грн. 68 коп.

Посилаючись на вищезазначені обставини та норми закону, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми в розмірі 51 920 грн. 15 коп., сплачений судовий збір в розмірі 640 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 524 грн., а всього 56 084 грн. 15 коп. (а.с. 2).

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, процентів за договором позики - задоволені в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, борг з врахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми в розмірі 51 920 грн. 15 коп., з яких: 38 860 грн. - сума боргу, 2 781 грн. 68 коп. - 3% річних, 10 278 грн. 47 коп. - індекс інфляції; сплачений за подання позову до суду судовий збір в розмірі 640 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 524 грн., а всього 56084 грн. 15 коп. (а.с. 67-69).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 74-76).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору позики, який сторони уклали, дотримуючись письмової форми договору, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Так, було встановлено, що 30 грудня 2014 року ОСОБА_1 уклала договір позики з відповідачем ОСОБА_2, про що була складена розписка про позику (а.с. 4). Згідно розписки позики ОСОБА_2 зобов'язується повернути ОСОБА_1 суму 38 860 грн. до 01.08.2015 року, яку й до тепер не повернула.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що взяті на себе боргові зобов'язання відповідач належним чином не виконала, а тому сума боргу за розпискою від 30 грудня 2014 року в розмірі 38 860 грн. підлягає стягненню з відповідача з урахуванням 3 процентів річних та індексу інфляції. Строк користування відповідачем позикою становить 872 дня (з 01 серпня 2015 року по 19 грудня 2017 року), а тому 3 % річних від суми боргу за весь період прострочення за договором позики становить 2 781 грн. 68 коп. Також інфляційне збільшення боргу (індекс інфляції 2016 року - 112,4%; індекс інфляції за 11 місяців 2017 року - 112,5%) становить 10 278 грн. 47 коп., які також підлягають стягненню з відповідача.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою ВСУ в Постанові від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.

Як вбачається із матеріалів справи, єдиним доказом на підтвердження позовних вимог позивачем надана розписка, датована 30.12.2014 року, написання якої не заперечує відповідач ОСОБА_2

Проте, відповідач категорично заперечує, що вона отримувала від ОСОБА_1 вказану у розписці суму 38 860 грн. за договором позики.

Із наявного у справі оригіналу розписки не вбачається, що позивач ОСОБА_1 передала, а відповідач ОСОБА_2 прийняла 30.12.2014 року або у будь-який інший день грошові кошти в сумі 38 860 грн., як позику (борг).

Згідно вказаної розписки вбачається, що ОСОБА_2 зобов'язалася віддати гроші в сумі 38 860 грн. ОСОБА_1 до 01.08.2015 року, однак, із вказаного тексту неможливо встановити характер правовідносин, що склалися між сторонами, адже в розписці не вказано, що сума коштів в розмірі 38 860 грн. була отримана як позика, що давало б суду підстави визначити правовідносини, що склалися між сторонами, та застосувати відповідні норми права.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Отже суд першої інстанції не з'ясував всі обставини справи, дійшов необґрунтованого висновку щодо наявності боргових правовідносин, доведеності позовних вимог та можливості стягнення з відповідачки суми боргу саме за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми в розмірі 51 920 грн. 15 коп., що є підставою для скасування рішення суду у відповідності до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, процентів за договором позики.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню понесені судові витрати у сумі 960 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: