Справа № 466/3276/19
У Х В А Л А

19 квітня 2019 року суддя Шевченківського районного суду м.Львова Баєва О.І. вивчивши заяву ОСОБА_1 (79000, м.Львів, вул.Тичини, 15/65) про забезпечення позову,-

установив:

ОСОБА_1 звенулася до Шевченківсського районного суду із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису Приватного нотаріуса ОСОБА_2 Київського міського нотаріального округу від 10.11.2017 року №2590 про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» заборгованості за кредитним договором від 16 квітня 2013 року № GP-4429139.

Заяву про забезпечення позову мотивує тим, що нею подано позовну заяву про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис Приватного нотаріуса ОСОБА_2 Київського міського нотаріального округу від 10.11.2017 року №2590 про звернення стягнення з неї на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» заборгованості за кредитним договором від 16 квітня 2013 року № GP-4429139.

ОСОБА_1 зазначає, що на час розгляду вищевказаної справи без подання заяви про забезпечення позову приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області ОСОБА_3 на підставі виконавчого напису буде здійснюватися стягнення на її заробітну плату та інші доходи. А тому звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вивчивши матеріали заяви, суд вважає, що вимога про забезпечення позову не підлягає задоволення. Позивач у заяві не зазначила доказів того, що невжиття заходів по забезпеченню позову, може призвести до ускладнення виконання рішення суду, не навела достатніх підстав для необхідності застосування забезпечення позову.

Аналізуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз'яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв'язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149, 150, 260, 353, 354 ЦПК України, п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд,-

постановив:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 (79000, м.Львів, вул.Тичини, 15/65) про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_4