Справа № 445/606/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/811/2171/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_6 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в березні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звернулись з позовом до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_7, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 55 950 грн. 27 коп. заборгованості та на користь ОСОБА_6 46 163 грн. 75 коп. заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що позичили відповідачці у 2008 році по 15 000,00 грн., кожна, для чого оформили кредит, який відповідачка повинна була сплачувати. У 2012 році ОСОБА_2 позичила ОСОБА_4 ще 5000 грн., на підтвердження чого була видана розписка. Однак на момент звернення до суду з позовом відповідачка позичених коштів не повернула.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 5000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_6, вважають рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Зазначають, що вони звернулись в суд з позовом про стягнення з коштів, з врахуванням індексу інфляції та суми трьох відсотків річних з простроченої суми заборгованості, які вони позичили відповідачці згідно власноручно написаних нею розписок, а відтак висновок суду про те, що заборгованість ОСОБА_4 погашена та відсутні підстави для стягнення заборгованості за кредитними договорами, не відповідають дійсності. Також вказують, що відповідачка в ході розгляду справи не довела належними та достовірними доказами того, що вона не отримувала коштів від позивачів, які вони отримали в кредит в КС «Самопоміч». Крім того, судом першої інстанції не враховано того, що наявність у позивачів розписок, без відповідної відмітки про виконання зобовязання свідчить про неповернення коштів.

08 квітня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 подали до суду апеляційної інстанції заяву про відмову від позову в частині позовних вимог до відповідача про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 1998,00 грн. сплаченого виконавчого збору за виконання рішення суду; 3112,50 грн. трьох процентів річних з простроченої суми боргу; 19043,04 грн. суми коштів за прострочення виконання грошового зобовязання з урахуванням індексу інфляції, а також про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 1998,00 грн. сплаченого виконавчого збору за виконання рішення суду; 3112,50 грн. трьох процентів річних з простроченої суми боргу; 19043,04 грн. суми коштів за прострочення виконання грошового зобовязання з урахуванням індексу інфляції.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2018 року прийнято відмову ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від позову в частині стягнення з ОСОБА_4 1998,00 грн. сплаченого виконавчого збору за виконання рішення суду; 3112,50 грн. трьох процентів річних з простроченої суми боргу; 19043,04 грн. суми коштів за прострочення виконання грошового зобовязання з урахуванням індексу інфляції, провадження в цій частині вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_6 закрито. Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2018 року в цій частині позовних вимог визнано нечинним.

Відтак, з врахуванням заяви від 08 квітня 2019 року, позивачі просять частково скасувати рішення суду та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 22 613 грн. з яких 20 690 грн. сума боргу стягнута за рішенням суду про повернення боргу за кредитним договором, 1923 грн. сума повернута до звернення КС «Самопоміч» з позовом до суду, а також стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 22 010 грн.21 коп. з яких 20 063 грн. 21 коп. сума боргу стягнута за рішенням суду про повернення боргу за кредитним договором, 1947 грн. сума кредиту повернута до звернення КС «Самопоміч» з позовом до суду. В решті рішення суду просять залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджувати факт укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, за винятком розписки на суму 5000,00 грн., які б слугували підставою для стягнення коштів у судовому порядку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження кладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладенні договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до ч.1 , 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з розписки від 29 листопада 2012 року ОСОБА_4 отримала у борг від ОСОБА_10 5 000 грн., які зобовязувалась повернути до 01 липня 2013 року.

23.12.2013 року ОСОБА_4 написала розписку згідно якої вона зобовязується проводити виплату заборгованості по кредитній спілці «Самопоміч» громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_6 згідно договору №ZL від 26.09.2008 року та договору №ZL від 20.10.2008 року, які вона використала на власні потреби, в сумі 500 грн. кожній до повної ліквідації заборгованості.

Крім того, 26.12.2013 року ОСОБА_4 написала розписку про те, що вона зобовязується проводити виплату заборгованості по кредитній спілці «Самопоміч» громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в сумі 500 грн. кожній до повного погашення заборгованості. Заборгованість зобовязується погасити повністю до 01 січня 2015 року.

З змісту розписок, наданих ОСОБА_4, написаних і підписаних в присутності сільського голови Червонянської сільської ради ОСОБА_11, вбачається, що кошти були отримані ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від КС «Самопоміч» за договором №ZL від 26.09.2008 року та договором №ZL від 20.10.2008 року були отримані на її прохання, в її інтересах, були передані їй та використані нею.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, розмір заборгованості, позивачі посилаються на те, що кошти, позичені ними ОСОБА_4, отримані ними на підставі кредитних договорів, які укладались ними з КС «Самопоміч» на прохання відповідачки, яка, як ствердили позивачі, зобов»язувалась їх повернути КС «Самопоміч».

Матеріалами справи підтверджується, що 26.09.2008 року між Кредитною спілкою «Самопоміч» та ОСОБА_2 було укладено договір споживчого кредиту №ZL на суму 15000,00 грн. зі сплатою 50% річних користування кредитом.

Для забезпечення виконання зобовязань за цим договором було укладено також договір поруки №ZL-П від 26.09.2008 року із ОСОБА_7 та Договір поруки №ZL-П від 26.09.2008 року із ОСОБА_6

Крім цього, 20.10.2008 року між Кредитною спілкою «Самопоміч» та ОСОБА_6 було укладено договір споживчого кредиту №ZL на суму 15000,00 грн. зі сплатою 50% річних користування кредитом.

Для забезпечення виконання зобовязань за цим договором було укладено також договір поруки №ZL-П від 20.10.2008 року із ОСОБА_7 та договір поруки №ZL-П від 20.10.2008 року із ОСОБА_2

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 обгрунтовують також рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 29 березня 2010 року по справі № 2-380/2010, яким стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь кредитної спілки «Самопоміч» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20063, 21 грн., та рішенням цього ж суду від 29 березня 2010 року по справі № 2-383/2010 стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь кредитної спілки «Самопоміч» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20690, 00 грн., які позивачі просять стягнути з відповідачки.

На думку колегії суддів зазначені вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є безпідставними, і не можуть бути задоволені в повному обсязі, у зв»язку з відсутністю правовідносин між ОСОБА_4 та КС «Самопоміч».

Згідно відповіді Золочівського районного відділу державної виконавчої служби від 18.07.2017 року №5046/в-3 на адвокатський запит, з виконання виконавчого листа №2-380 від 10.06.2010 року, що видав Бродівський районний суд Львівської області про солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь КС «Самопоміч» 19980 грн. боргу, 11.12.2010 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

При виконанні виконавчого провадження номер АСВП 19796393 з виконання виконавчого листа №2-380 від 10.06.2010, що видав Бродівський районний суд Львівської області про стягнення солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь КС «Самопоміч» 19980 грн. боргу, 14.04.2016 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з погашенням боргу згідно листа стягувача КС «Самопоміч» в сумі 20063,21 грн., а також стягнення виконавчого збору в сумі 1998,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, розписки від 23.12.2013 року та 26.12.2013 року, написані ОСОБА_4 власноручно, містять інформацію про позику ОСОБА_2 та ОСОБА_6 коштів ОСОБА_4 та на її прохання із зобовязанням їх повернення та умови їх повернення.

Відповідачка в суді апеляційної інстанції не заперечувала написання нею власноручно та підписання нею розписок від 23.12.2013 року та 26.12.2013 року про позику у позивачів грошових коштів в розмірі по 15 000 грн. у кожного, пояснила їх написання тим, що перебувала у нетверезому стані.

За встановлених судом апеляційної інстанції обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність доказів укладення договорів позики між позивачами та відповідачкою ґрунтуються на припущеннях, а тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність між сторонами правовідносин за договором позики.

І оскільки розписками від 23.12.2013 року та від 26.12.2013 року підтверджується наявність між позивачами та відповідачем правовідносин за договором позики, позивачі вправі вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання.

Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення нею ОСОБА_2 та ОСОБА_6 частково чи повністю коштів за розписками від 23.12.2013 року та 26.12.2013 року, а наявність у позивачів оригіналів розписок свідчить про те, що позичені ОСОБА_4 грошові кошти позивачам не повернуті.

Оскільки колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_4 позичила у у ОСОБА_2 та ОСОБА_6 по 15 000 грн., про що власноручно написала розписки від 23.12.2013 року та 26.12.2013 року, а також позичила у ОСОБА_2 5 000 грн., що підтверджується розпискою від 29.11.2012 року, написання і підписання яких відповідачка не заперечувала, з терміном повернення до 01.01.2015 року, та відповідно до яких борг повинна була сплачувати частинами по 500 грн. кожній до повного погашення заборгованості, однак на час розгляду справи судом позичені кошти не повернула, колегія суддів вважає, що позовна вимога про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6, на кожну з них, по 15 000.00 грн. заборгованості за розписками від 23.12.2013 року та 26.12.2013 року, а також стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 5 000 грн. підлягає до задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь позивачів ОСОБА_2 5000.00 грн. заборгованості за розпискою 29.11.2012 року, відповідачкою не оскаржувалося.

На думку колегії суддів не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_4 решти коштів, які стягнуті з позивачів на користь КС «Самопоміч» на підставі рішень Бродівського районного суду Львівської області від 29 березня 2010 року, оскільки згідно наданих розписок від 23.12.2013 року та 26.12.2013 року, сума позичених відповідачкою у позивачів коштів становить саме по 15 000 грн. у кожного з позивачів, і окрім цього, ОСОБА_4 не перебувала у правовідносинах з КС «Самопоміч».

Твердження позивачів про те, що ними позичались кошти у КС «Самопоміч» для подальшої їх позики відповідачці, ОСОБА_4, є голослівними, не підтвердженими належними т адопустимими доказами.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2018 слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_6 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 5 000.00 грн. Стягнути з ОСОБА_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6, на кожну з них, по 15 000.00 грн. заборгованості за розписками від 23.12.2013 року та 26.12.2013 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 5 000.00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6, на кожну з них, по 15 000.00 грн. заборгованості за розписками від 23.12.2013 року та 26.12.2013 року.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_6 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18.04.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_12