Справа № 589/780/18
Провадження № 2/589/199/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Литвинко Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Афанасенко Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Шостка в спрощеному провадженні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

27.02.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 102111 грн 30 коп заборгованості за кредитним договором від 16.11.2011 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань.

В свою чергу відповідач 21.06.2018 року надав до суду відзив, в якому, заперечуючи проти позову, посилався, зокрема, на порушення позивачем строку позовної давності, неправомірне здійснення нарахування відсотків за збільшеною відсотковою ставкою, яка сторонами погоджена не була, застосування подвійної цивільно-правової відповідальності у виді штрафу та пені за одне і те саме порушення. Враховуючи вищевикладене відповідач просив застосовувати позовну давність до вимог позивача та відмовити у задоволенні позовних вимог, у звязку зі спливом строків позовної давності.

16.07.2018 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій, спростовуючи доводи відповідача, викладені у відзиві, крім іншого, зазначив, що кредитним договором був збільшений строк загальної позовної давності до 50 років, а отже при подачі позову до суду строк позовної давності не закінчився. Також, позивач, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором та наявність у нього простроченої заборгованості по кредиту зазначив, що зобовязання відповідача сплатити проценти за час фактичного користування кредитними коштами у останнього виникає щомісячно та на теперішній час являється не припиненим. Крім того, позивач вважає правомірним одночасне застосування штрафу та пені як окремих видів неустойки та вважає, що це не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. З врахування викладеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судове засідання представник позивача не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання також не зявились. Представник позивача надав о суду заяву про розгляд справи без участі позивача з урахування позиції відповідача, яка викладена у відзиві на позовну заяву.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

16.11.2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) шляхом приєднання до запропонованого Банком договору в цілому уклали кредитний договір (без номеру), у відповідності до якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік та на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до ОСОБА_2 про умови кредитування Банк нараховує відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З наданого позивачем розрахунку та первинного документа - банківської виписки по рахунках відповідача вбачається, що відповідач належним чином не виконував своїх договірних зобов'язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів.

Аналіз наданого розрахунку заборгованості та виписок про рух коштів за картковим рахунком відповідача дає підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 4997 грн 43 коп.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з процентів за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі 87733 грн 26 коп, суд вважає за необхідне зупинитись на наступному.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили річну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк, що відповідає строку дії картки - до останнього дня січня 2018 року, який підтверджений листом Банку від 12.07.2018 року, доданим до відповіді на відзив (а.с. 91).

Відтак, у межах строку кредитування до 31 січня 2018 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. По закінченню цього строку, відповідач мав обовязок незалежно від предявлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

З розрахунку розміру заборгованості вбачається, що процентна ставка з листопада 2011 року до 01 вересня 2014 року становила 30%. Вказана відсоткова ставка передбачена у ОСОБА_2 про умови кредитування, яка підписана відповідачем, згідно з якою Базова відсоткова ставка на місяць складає 2.5 % і відповідно на рік складає 30 %. За період з 01.09.2014 по 31.03.2015 включно відсоткова ставка становила 34,80%, а в період з 01.04.2015 по 19.03.2017 рік - 43,20%. Виходячи з таких ставок позивачем розрахована заборгованість за відсотками в сумі 87733 грн 26 коп.

Будь-які угоди чи інші документи, які б були підписані позивачем та відповідачем щодо зміни розміру фіксованої процентної ставки з 30 % до 34,80 % та з 34,80 % до 43,20 % у справі відсутні. Позивач у позові посилався на те, що Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг.

Як установлено судом вище зміст укладеного сторонами договору викладено в Анкеті позичальника та ОСОБА_2 про умови кредитування, які підписано відповідачем. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підписані 16.11.2011 на час коли була установлена Базова відсоткова річна ставка за користування кредитом на рівні 30 %. Домовленості про право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки або про те, що сторони домовились про змінювану відсоткову ставку, підписані відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не містять.

За загальним правилом одностороння зміна умов зобовязання не допускається, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525, частина 1 статті 651 ЦК України).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (у редакції на час укладення сторонами договору 16.11.2011 року) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. ОСОБА_3 договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Досліджуючи порядок збільшення в даному випадку Банком процентної ставки, суд звертається до абзацу 3 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у якому розяснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша процентна ставка, та її розмір.

Таким чином, суд приходить до висновку, що збільшення процентної ставки 01 вересня 2014 року та 01 квітня 2015 року здійснено кредитором в односторонньому порядку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність застосування позивачем при обчисленні суми процентів за користування кредитом іншої, ніж передбачено ОСОБА_2 про умови кредитування, яка підписана відповідачем ставки (30%), тобто - 34,80 % та 43,20 %.

Нарахована сума заборгованості за процентами за ставкою 30% відповідно до наданого позивачем розрахунку складає 1189 грн 08 коп (за період, з якої вона почала утворюватись до дати одностороннього збільшення процентної ставки). Вказану частину заявленої до стягнення позивачем заборгованості по процентах суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача.

За період з 01.09.2014 по 31.12.2017 сума належної до стягнення з відповідача заборгованості по процентах підлягає нарахуванню на суму залишку кредиту в розмірі 4997 грн 43 коп також за ставкою 30 % і складає 4991 грн 23 коп.((4997 грн 43 коп х (30%/365 днів=0,082%) х 1218 дні (кількість днів користування кредитом за період з 01.09.2014 до 31.12.2017))/100).

Отже, сума заборгованості по процентам, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 6180 грн 31 коп (1189,08 грн + 4991,23 грн)

У відповідності до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобовязання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення виконання.

ОСОБА_2 про умови кредитування передбачено обовязок позичальника сплатити Банку пеню у разі виникнення прострочених зобовязань.

Згідно розрахунку позивача відповідач повинен сплатити пеню за простроченні зобовязання у розмірі 4041,98 грн., що відповідає умовам договору.

Таким чином, у відповідача перед Банком утворилась заборгованість за кредитом в сумі в сумі 4997 грн 43 коп, заборгованість по процентам за користування кредитом 6180 грн 31 коп, пеня в розмірі 4838 грн 63 коп., а всього заборгованість на загальну суму 15 219 грн 72 коп.

Разом з тим, представник відповідач подав заяву про застосування судом позовної давності до заявлених позивачем вимог та просив відмовити, у звязку з її спливом у задоволенні позову.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить з таких мотивів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Як вже зазначалось вище, у своїх поясненнях до позову позивач наполягав на тому, що складовою частиною укладеного з відповідачем кредитного договору є ОСОБА_3 та правила надання банківських послуг, згідно з якими строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. (п. 1.1.7.31 ОСОБА_3)

Даючи оцінку таким доводам суд виходить із того, що згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За таких обставин, виходячи з правового аналізу частин 1, 2 статті 207, частин 1 статті 259 ЦК України, надані позивачем ОСОБА_3 та правила надання банківських послуг, якими установлено позовну давність тривалістю в п'ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані ОСОБА_3 та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника. Не встановлено судом також і наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці ОСОБА_3 та правила надання банківських послуг розумів позичальник, підписуючи Анкету позичальника, а також те, що ОСОБА_3 та правила надання банківських послуг містили збільшений строк позовної давності в момент підписання Анкети позичальника, або в подальшому такі ОСОБА_3 та правила надання банківських послуг, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

У підписаних відповідачем ОСОБА_5 позичальника та ОСОБА_2 про умови кредитування домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності також немає. А тому відсутні підстави для застосування збільшеного строку позовної давності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16 цс15, від 1 липня 2015 року 6 - 757 цс15.

Доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, установлений законом, тобто статтями 257, 258 ЦК України.

При цьому, аналізуючи умови договору та зміст наведених вище правових норм ст. 253, ч.1 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14.

З інформації, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач отримав дві картки, термін дії останньої з них був визначений до останнього дня січня 2018 року (а.с. 157).

Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався після закінчення строку дії останньої картки, виданої відповідачу.

Крім цього, останній платіж в сумі 58 грн 20 коп на погашення заборгованості за кредитом за вказаним картковим рахунком відповідачем було вчинено 03.12.2014 року, тобто до закінчення строку дії картки, що вказує на те, що строк позовної давності відповідно до частини першої статті 264 ЦК України не переривався.

Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 18.02.2018 року, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими платежами, крім тих, до яких застосується спеціальна позовна давність.

Разом з тим, відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як вбачається з розрахунку заборгованості і банківської виписки по рахунку позичальника, строк позовної давності за зобов'язаннями зі сплати пені, нарахованої до 18.02.2017 року сплив. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження дій відповідача, які свідчать про визнання відповідачем боргу, як-то повне або часткове визнання претензії позивача, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою пені, прохання про відстрочку виконання, позивачем представлено не було.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, а також враховуючи, що Позичальником у процесі розгляду справи було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності і до цих вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені, нарахованої до 18.02.2017 року в сумі 3006 грн 27 коп, з підстав пропуску строку позовної давності.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення штрафу в сумі 5338 грн 63 коп (штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн. 00 коп. і штраф (процентна складова) в сумі 4838 грн 63 коп.), суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Штраф був нарахований Банком з посиланням на п. 2.1.1.7.6 ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг, за якими при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій.

Позивачем у складі заборгованості нараховано та заявлено до стягнення 4041 грн 98 коп пені.

При цьому, позивачем також одночасно нараховано 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 4838 грн 63 коп штрафу (процентна складова) за порушення строків платежів.

Вказане свідчить про те, що позивачем нараховано пеню та штраф за одне й те саме правопорушення.

Між тим, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 12213 грн 45 коп (заборгованість за кредитом в сумі 4997 грн 43 коп + заборгованість по процентам за користування кредитом 6180 грн 31 коп + пеня 1035 грн 71 коп).

Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому частиною першою статті 141 ЦПК України, згідно до Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 210 грн 73 коп судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 11,96 % від 1762 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 223, 258, 259 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 /ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/ на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» /, адреса: вул. Набережна Перемоги, буд. 50, м. Дніпро/ заборгованість за кредитним договором від 16.11.2011 року в сумі 12213 грн 45 коп та суму сплаченого при подачі позову судового збору у відсотковому співвідношенні задоволених позовних вимог в розмірі 210 грн 73 коп, загалом визначивши до стягнення 12424 грн 18 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 08.04.2019 року.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_6