ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2018 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Бонапарт" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю "Бонапарт" (далі - ТОВ "Бонапарт") звернулось до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 25 березня 2009 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ТОВ «АПК,ЛТД» було укладено кредитний договір №3/К-гр, на виконання умов якого банком було надано позичальнику кредит на загальну суму 14.158.988 грн.79 коп., сплатою відсотків: по траншу 2.983.225 грн.37 коп. - у розмірі 26% річних, по траншу 2.397.530 грн. з 19 жовтня 2009 року по 31 січня 2010 року - у розмірі 24,5% річних, з 01 лютого 2010 року - у розмірі 26% річних, по траншу 8.778.223 грн.42 коп. - з 19 жовтня 2009 року по 31 січня 2010 року - у розмірі 24,5% річних, з 01 лютого 2010 року - у розмірі 26% річних, терміном повернення кредиту 08 листопада 2011 року.

Зазначали, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №3/К-гр було укладено договір поруки між банком, TOB «АПК,ЛТД» та ОСОБА_1, за умовами якого останній поручився за виконання позичальником в повному обсязі зобов'язань, що випливають з кредитного договору № 3/К-гр.

Вказували, що у зв'язку з тим, що позичальник та поручитель взяті на себе зобов'язання належним чином не виконували, банк звертався до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №3/К-гр. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2011 року позовні вимоги були задоволені та стягнено з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №3/К-гр від 25 березня 2009 року.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 06 червня 2012 року у справі №5009/2090/12 було порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «АПК,ЛТД» та постановою суду від 19 червня 2013 року ТОВ «АПК,ЛТД» визнано банкрутом. Згідно із ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10 вересня 2012 року, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 28 січня 2013 року, постановою Вищого господарського суду України від 23 квітня 2013 року та ухвалою господарського суду Запорізької області від 20 березня 2014 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» було визнано кредитором ТОВ «АПК,ЛТД» на загальну суму 33.150.779 грн.92 коп.

Посилаючись на те, що у ході ліквідаційної процедури ТОВ «АПК,ЛТД» вимоги банку у розмірі 843.502 грн.06 коп. були задоволені, втім рішення суду повністю не виконане, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками за період з 10 серпня 2010 року по 19 червня 2013 року (дата ухвалення постанови суду про визнання боржника банкрутом), а також інфляційні збитки у розмірі 2.091.425 грн.05 коп. за період з 10 серпня 2010 року по 06 червня 2012 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2018 року позовні вимоги ТОВ "Бонапарт" задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційні скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги ТОВ "Бонапарт" залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що його порука є припиненою, оскільки вже було винесено рішення про стягнення заборгованості, крім того порука є припиненою в силу того, що особа боржника є ліквідованою, позивач поставив питання про стягнення відсотків та інфляційних збитків за кредитним договором, який припинив свою дію.

07 листопада 2018 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наголошували на тому, що припинення основного зобов'язання внаслідок ліквідації юридичної особи боржника не тягне за собою припинення поруки, зазначили, що нарахування відсотків за п.82.8.2 кредитного договору є правомірним, як і нарахування інфляційних збитків.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, що між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ТОВ «АПК,ЛТД» було укладено кредитний договір №3/К-гр, на виконання умов якого банком було надано позичальнику кредит на загальну суму 14.158.988 грн. 79 коп., зі сплатою відсотків: по траншу 2.983.225 грн. 37 коп. - у розмірі 26% річних, по траншу 2.397.530 грн. з 19 жовтня 2009 року по 31 січня 2010 року - у розмірі 24,5% річних, з 01 лютого 2010 року - у розмірі 26% річних, по траншу 8.778.223 грн.42 коп. - з 19 жовтня 2009 року по 31 січня 2010 року - у розмірі 24,5% річних, з 01 лютого 2010 року - у розмірі 26% річних, з терміном повернення кредиту 08 листопада 2011 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором №3/К-гр було укладено договір поруки між указаним банком, TOB «АПК,ЛТД» та ОСОБА_1, за умовами якого останній поручився перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань, що випливають із зазначеного кредитного договору.

Згідно з умовами кредитного договору №3/К-гр TOB «АПК,ЛТД» зобов'язувалося належним чином виконувати умови кредитного договору в частині сплати кредиту та процентів за користування кредитом у розмірі та порядку встановленому цим договором.

TOB «АПК,ЛТД» було порушено взяті на себе за кредитним договором №3/К-гр зобов'язання, що в результаті призвело до виникнення заборгованості за кредитом та процентами.

У зв'язку з порушенням позичальником та поручителем взятих на себе за умовами договорів зобов'язань ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулось до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №3/К-гр.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2011 року, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 06 листопада 2014 року, позовні вимоги банку задоволені, стягнуто, у тому числі із поручителя ОСОБА_1, на користь банку заборгованість за кредитним договором №3/К-гр від 25 березня 2009 року станом на 09 серпня 2010 року у розмірі 15.814.929 грн.32 коп., з яких 9.455.763 грн.42 коп. - строкова заборгованість за тілом кредиту; 3.584.954 грн. 37 коп. - прострочена заборгованість по тілу кредиту; 2.170.911 грн.34 коп. - заборгованість по відсотках; 375.626 грн.03 коп. - пеня по тілу кредиту; 223.500 грн. 27 коп. - пеня по процентам; 3.133 грн.13 коп. - інфляційні збитки; 1.040 грн.76 коп. - інфляційні збитки по процентам (т. а.с.42-44, т.2 а.с. 7).

Рішення суду набрало законної сили.

Проте боржник свої зобов'язання перед позивачем не виконував належним чином, в результаті чого банк продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом.

Згідно із розрахунком заборгованості, що міститься у матеріалах справи, за кредитним договором №3/К-гр за період з 10 серпня 2010 по 17 вересня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 19.175.693 грн.35 коп., з яких: 13.912.048 грн.50 коп. - заборгованість за відсотками; 2.782.260 грн.15 коп. - інфляційні збитки за несвоєчасне погашення кредиту; 2.481.384 грн.70 коп. - інфляційні збитки за несвоєчасну сплату відсотків (т.1 а.с.49-50).

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ "Бонопарт" суд першої інстанції виходив з того, що вони набули права вимоги шляхом укладання низки договорів про відступлення прав вимоги за спірним договором, а зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тому позовні вимоги про стягнення з поручителя відсотків та інфляційних збитків за умовами кредитного договору вважав цілком обґрунтованими.

Колегія суддів не може погодиться з таким висновком суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Пунктом 1.1.2 кредитного договору №3/К-гр від 25 березня 2009 року визначено, що термін остаточного повернення кредиту 08 травня 2010 року включно (т.1 а.с.5-15).

В свою чергу пунктом 1.1. договору поруки від 25 березня 2009 року визначено, що поручитель солідарно відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов'язань у повному обсязі за кредитним договором №3/К-гр від 25 березня 2009 року, крім іншого з кінцевим терміном повернення 08 травня 2010 року (т.1 а.с.32-34).

Колегія суддів звертає увагу на те, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2011 року, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 06 листопада 2014 року, були задоволені позовні вимоги банку, стягнуто, у тому числі із поручителя ОСОБА_1, на користь банку заборгованість за кредитним договором №3/К-гр від 25 березня 2009 року станом на 09 серпня 2010 року у розмірі 15.814.929 грн. 32 коп., з яких 9.455.763 грн.42 коп. - строкова заборгованість за тілом кредиту; 3.584.954 грн.37 коп. - прострочена заборгованість по тілу кредиту; 2.170.911 грн. 34 коп. - заборгованість по відсотках; 375.626 грн.03 коп. - пеня по тілу кредиту; 223.500 грн.27 коп. - пеня по процентам; 3.133 грн.13 коп. - інфляційні збитки; 1.040 грн.76 коп. - інфляційні збитки по процентам (т.1 а.с.42-44, т.2 а.с.7).

З тексту позовної заяви та доданих до неї розрахунків заборгованості вбачається, що позивач ТОВ "Бонапарт" нараховує заборгованість, яку просить стягнути з поручителя ОСОБА_1, саме за умовами кредитного договору №3/К-гр від 25 березня 2009 року.

Колегія суддів наголошує на тому, що таке нарахування є неправомірним у зв'язку з тим, що самим кредитним договором було встановлено строк його дії до 08 травня 2010 року.

Крім того, кредитор ПАТ «ВіЕйБі Банк» використав право вимоги повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у 2011 року до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника та поручителя.

З рішення, ухваленого за наслідками звернення банку з позовом, вбачається, що звернення з позовом передувало направлення вимоги про усунення правопорушень за кредитним договором та договором поруки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено,якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів наголошує на тому, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа №14-154цс18).

Колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року по справі провадження №14-318цс18, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважала за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа №6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа №6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа №6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Оскільки ТОВ "Бонапарт" вимог про стягнення з поручителя сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми саме на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ "Бонапарт" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку з їх безпідставністю та відсутністю підстав для його задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду справи та задоволення апеляційної скарги, відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з позивача ТОВ "Бонапарт" підлягають стягненню на користь відповідача ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 5.481 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Бонапарт" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Бонапарт" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5.481 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.