Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 381/4428/17

провадження № 61-49089св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Опікунська рада при Органі опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, Служба у справах дітей та сім'ї Фастівської міської ради Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2018 року у складі судді Соловей Г. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: Опікунська рада при Органі опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, Служба у справах дітей та сім'ї Фастівської міської ради Київської області, про надання дозволу на тимчасові виїзди малолітніх дітей за кордон України без згоди матері в період шкільних канікул.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 05 грудня 2003 року. Від шлюбу мають дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірваний. Рішення набрало законної сили. Між сторонами тривають спори щодо визначення місця проживання дітей .

Протягом 2016-2017 року були заплановані закордонні поїздки із дітьми, проте відповідач безпідставно не давала згоди на виїзд дітей із ним.

Позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дітей та не сприяє всебічному їх розвитку, порушує права дітей на повний та гармонійний розвиток їх особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами .

Крім того, як зазначив позивач, разовий дозвіл на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном є недоцільним, оскільки вирішення питання в судовому порядку займає тривалий час, що не узгоджується з планами та обставинами щодо поїздки із дітьми. Що стосується графіку шкільних канікул, то розклад канікул носить рекомендаційний характер і часто змінюється, а отже визначити конкретні строки поїздки за кордон є неможливим.

Враховуючи наведене, позивач просив надати дозвіл ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, на тимчасові виїзди за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя з обов'язковим поверненням на територію України в період шкільних канікул у супроводі батька ОСОБА_4 без дозволу (згоди) матері ОСОБА_5 до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку.

Надати позивачу дозвіл на виготовлення проїзних документів дітей для тимчасових виїздів за межі України, без дозволу (згоди) матері.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей із батьком, без згоди матері без зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, не відповідатиме найкращим інтересам дітей. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, із ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивач не довів суду дійсного наміру на тимчасовий виїзд дітей за кордон, не надав жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дітей за кордон, тобто того, що діти потребують оздоровлення, не вказав країну до якої відбудеться виїзд та конкретний час перебування дітей за кордоном. Також позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів про звернення до відповідача із проханням надання останньою згоди на виїзд дітей за межі України із визначенням держави прямування, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування в цій державі до подання вказаного позову до суду, як і доказів її відмови у наданні дозволу у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У грудні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що виїзд дітей за кордон сприятиме розширенню їхнього світогляду та добре позначиться на їх духовному, психологічному та інтелектуальному розвитку, а тому висновки судів щодо недоведеності позивачем дійсного наміру на тимчасовий виїзд дітей за кордон, є неправильними та зробленими без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів. Дійшовши висновку про те, що позивачем не надано доказів звернення до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон та не надано доказів відмови відповідача у наданні такого дозволу, судом першої інстанції не враховано, що заперечення відповідача щодо виїзду дітей за кордон підтверджується матеріалами справи, а також поясненнями останньої, наданих у судових засіданнях. Крім того, у цьому випадку навіть задоволення позовних вимог щодо надання разового дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за кордон України без згоди матері не можливо буде виконати у зв'язку з тривалістю розгляду справи та її затягуванням відповідачем, а також неможливістю встановити заздалегідь конкретний період у часі чи країну у світі для сприятливих умов для подорожі та отримання дозволу на виїзд дітей за кордон, так як це залежить від багатьох факторів. Фактично зловживання відповідачем своїми батьківськими правами позбавило дітей можливості виїзду дітей за кордон ще з 2016 року. Крім того, Міністерство освіти України щорічно складає та доводить до відома розклад шкільних канікул, та цей розклад носить рекомендаційний характер, оскільки коли саме розпочнуться канікули визначається наказом керівництва шкоди, тобто у різних навчальних закладах дні канікул можуть відрізнятися. Таким чином для забезпечення найкращих інтересів дітей буде відсутність у дозволі на їх виїзд обмеження щодо конкретизації країни та місця перебування за кордоном.

У лютому 2019 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу відхилити та рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін, посилаючись на те, що однією із важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання дозволу на виїзд дитини за кордон, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їх ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судами установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 05 грудня 2003 року. Від шлюбу мають дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Сторони та їхні діти є внутрішньо переміщеними особами з території м. Донецьк, що підтверджується відповідними довідками від 08 листопада 2016 року. Позивач разом із дітьми проживають у м. Вишгороді, відповідач проживає окремо у м. Фастові Київської області.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірваний. Рішення набрало законної сили. Рішення щодо визначення місця проживання дітей судовими інстанціями на час розірвання шлюбу не вирішувалося. Між сторонами тривають спори щодо визначення місця проживання дітей .

У зв'язку з конфліктом, який виник між сторонами щодо визначення місця проживання їх дітей, ОСОБА_5 подав до Оболонського районного суду м. Києва позов про визначення місця проживання малолітніх дітей, який за підсудністю направлений до Вишгородського районного суду Київської області.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей, щомісячно в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року задоволено позов ОСОБА_4 та визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_4 У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Вказане рішення залишено без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 10 липня 2018 року.

Підставою звернення до суду із цим позовом є перешкоджання відповідачем у виїзді за кордон їх малолітніх дітей разом із батьком.

Нормативно-правове обґрунтування

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітейу супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Принциповим для вирішення цієї справи є з'ясування питання про те, чи наявні підстави для надання довготриваючого багаторазового дозволу на виїзд дітей за кордон у супроводі позивача за відсутності згоди відповідача без зазначення країн та періодів поїздок.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні таких позовних вимог. Незазначення позивачем конкретного періоду на який він просить надати дозвіл на виїзд малолітніх дітей за кордон, країну до якої відбудеться виїзд та конкретний час перебування дітей за кордоном виключає можливість встановити обов'язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дітей за кордон в період канікул із зазначенням лише періоду його дії - до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку, створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Доводи касаційної скарги про те, що при ухвалені оскаржуваних рішень суди не взяли до уваги найкращі інтереси дітей, не заслуговують на увагу, оскільки суди правильно зазначили, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок такого виїзду, однією із важливих підстав для надання такого дозволу є зазначення країни, до якої має виїхати дитини, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон, проте позивачем визначений порядок отримання відповідного дозволу не дотримано.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів,що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування судового рішення.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний В. А. Стрільчук