Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 154/3168/15-ц

провадження № 61-39777св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області, у складі судді Пікули Н. В., від 06 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Волинської області, у складі колегії суддів: Киці С. І., Грушицького А. І., Шевчук Л. Я., від 30 травня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 25 вересня 2014 року вона набула право власності на нежитлові приміщення: торговий центр, загальною площею 2363,6 кв. м; торговий центр, загальною площею 184 кв. м, адміністративне приміщення, загальною площею 165,7 кв. м, земельну ділянку,

площею 0,5647 га, які знаходяться по АДРЕСА_1. У нежитлових приміщеннях працюють різні підприємства та організації невиробничого характеру, вона особисто використовує вказані приміщення та територію для зайняття підприємницькою діяльністю. Відповідач, який є її чоловіком, вимагає від неї, щоб вона перереєструвала правовстановчі документи та вказала, що він є співвласником 1/2 частини спірних об'єктів. На думку позивача, це майно є об'єктом особистої приватної власності, оскільки воно придбане під час шлюбу, але за її особисті кошти.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати право особистої приватної власності на нежитлові приміщення: торговий центр, загальною площею 2363,6 кв. м; торговий центр, загальною площею

184 кв. м; адміністративне приміщення, загальною площею 165,7 кв. м; земельну ділянку, площею 0, 5647 га, які знаходяться по АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області

від 06 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за

ОСОБА_2 право особистої приватної власності на: нежитлове приміщення торгового центру Ж-1, загальною площею 2 363,6 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1; адміністративне приміщення А-2, загальною площею 165,7 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1; нежитлове приміщення торгового

центру З-1, загальною площею 184,0 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку, загальною площею 0,5647 га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для обслуговування об'єктів комерційного призначення (торгового комплексу), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено факт придбання спірного майна за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, а тому придбані нею відповідно до договорів купівлі-продажу об'єкти та земельна ділянка є особистою приватною власністю позивача.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що рішенням Володимир-Волинського районного суду

від 26 січня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2018 року, у справі № 154/3223/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу зазначених нерухомих об'єктів. Предметом спору були договори купівлі-продажу нежитлових приміщень та земельної ділянки, які є підставою набуття ОСОБА_2 цього майна. Зазначеними судовими рішеннями встановлено придбання спірного майна ОСОБА_2 за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, тому придбані нею відповідно до договорів купівлі-продажу об'єкти нерухомості та земельна ділянка являються її особистою власністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що апеляційний суд належним чином не перевірив та не спростував доводи апеляційної скарги про те, що позов подано у спорі, який має очевидно штучний характер. Суди не врахували, що позивачем не надано доказів оспорення чи невизнання відповідачем, який є її чоловіком, її права особистої власності на спірне майно. Будь-яких доказів існування спору між сторонами позивачем не надано. Суди проігнорували клопотання заявника про відвід судді Пікули Н. В., зять якої представляв інтереси позивача під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

03 жовтня 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у судовому засіданні з викликом учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі

з 20 листопада 1997 року.

25 вересня 2014 року між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_4 (продавець), та ОСОБА_2 (покупець) укладено окремі договори

купівлі-продажу: нежитлового приміщення торгового центру, загальною площею 2363,6 кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_1; нежитлового приміщення торгового центру, загальною площею 184 кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_1; адміністративного приміщення, загальною площею 165,7 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1; земельної ділянки, загальною площею 0,5647 га, розташованої по АДРЕСА_1.

Зазначені договори посвідчені приватним нотаріусом

Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А. І. Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності згадане нерухоме майно було зареєстроване на ім'я ОСОБА_2, форма власності - приватна.

У пунктах 4.6, 5.4 зазначених договорів купівлі-продажу вказано, що покупець доводить до відома сторони продавця, що майно за даним договором купується нею за власні особисті кошти, що підтверджується відповідною заявою іншого з подружжя покупця, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, за які купується вказане у даному договорі нерухоме майно, у тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України, відсутні.

У заяві від 25 вересня 2014 року ОСОБА_3 підтвердив, що спірні об'єкти нерухомості купує його дружина ОСОБА_2 за власні особисті кошти, і які після купівлі будуть належати їй на праві особистої приватної власності, на вказане майно не претендує.

ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом цієї норми майно, набуте за спільні кошти подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК Україниобставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі

№ 154/3223/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року постановлено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсними: договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру, загальною площею 2 363,6 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року між ОСОБА_4, від імені якого діяв ОСОБА_3, та ОСОБА_2; договір купівлі-продажу адміністративного приміщення (А-2), загальною площею 165,7 кв. м, що знаходиться по

АДРЕСА_1 укладений 25 вересня 2014 року ОСОБА_4,

від імені якого діяв ОСОБА_3, та ОСОБА_2; договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру (3-1), загальною площею

184 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 укладений 25 вересня 2014 року між ОСОБА_4, від імені якого діяв ОСОБА_3, та

ОСОБА_2; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,5647 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 укладений 25 вересня 2014 року між ОСОБА_4, від імені якого діяв ОСОБА_3, та ОСОБА_2

Вирішуючи спір у справі № 154/3223/15-ц, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними, оскільки вони були укладені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час шлюбу, а тому відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України ОСОБА_3 уклав ці договори у своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї, оскільки майно, придбане ОСОБА_2, відповідно до статті 60 СК України, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, враховуючи вказані обставини, оспорювані договори купівлі-продажу були укладені ОСОБА_3 не в інтересах довірителя, а в своїх інтересах.

Ураховуючи те, що рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано недійсними договори купівлі-продажу нерухомого майна від 25 вересня 2014 року, на підставі яких позивачем було придбано нерухоме майно, яке вона просила визнати об'єктом права особистої приватної власності, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно з частиною другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права, яке є підставою для скасування судових рішень, вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Оскільки фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повно і всебічно встановлені судами на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, суд касаційної інстанції дійшов висновку про можливість ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області

від 06 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 30 травня 2018 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 10 318 (десять тисяч триста вісімнадцять) гривень 72 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта