ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/604/19 Справа № 192/65/18 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О.О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк",

на заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2018 року до Солонянського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" просить рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За нормами частин першої-другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 627 та частиною першою статті 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заявлені позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором банк обґрунтовував фактом укладення останньою кредитного договору б/н від 16.07.2010 року з отриманням кредиту у сумі 3500,00 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 30,00 % та розрахунком заборгованості за договором від 31.12.2017 року.

Відповідач неналежно виконує свої зобов'язання з повернення кредитних коштів та процентів за ними і станом на 31.12.2017 року утворилася заборгованість в сумі 15863,69грн., яка складається з 3271грн.65коп. - заборгованість за кредитом; 11360грн.44коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 731грн.60коп. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Проте, згідно заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 16.07.2010 року вбачається, що вона виконана на бланку типової заяви, у якому, крім персональних даних, дати та підпису ОСОБА_1, не міститься жодної з істотних умов договору. Зокрема, вказана заява не містить відомостей ні про вид запитуваної із 7 наведених як можливих карток, ні про бажаний розмір кредитного ліміту, ні про його строк, ні про відсотки за користування ним, ні про умови погашення (а.с.7). Умови та Правила надання банківських послуг у редакції, яка діяла станом на 16.07.2010 року та які б свідчили про ознайомлення з ними ОСОБА_1 банком не надано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено те, що кредитний договір б/н від 16.07.2010 року було укладено саме з ОСОБА_1 та не надано доказів зміни нею прізвища.

Твердження ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі про неправильність рішення суду першої інстанції безпідставні, суперечать вимогам закону та дійсним обставинам справи. Ні матеріали справи, ні апеляційна скарга банку не містять доказів на підтвердження факту укладення з ОСОБА_1 кредитного договору.

Посилання банку в апеляційній скарзі на те, що факт укладення кредитного договору підтверджується заявою ОСОБА_1 від 16.07.2010 року суперечать змісту вказаної заяви, яка не містить волевиявлення останньої на отримання кредиту.

Відомостей про бажання ОСОБА_1 отримати кредитну картку із зазначенням нею розміру бажаного кредитного ліміту вказана письмова заява не містить. Письмових доказів щодо отримання ОСОБА_1 кредитної картки із зазначенням строку її дії матеріали справи також не містять.

Наданий банком та наявний у матеріалах справи розрахунок не підтверджує факту отримання ОСОБА_1 за договором (без номера) від 16.07.2010 року саме 3500,00грн. кредиту у вигляді встановленого кредиту на платіжну картку.

За таких обставин посилання банку на те, що ним надані належні докази на підтвердження укладення зазначеного кредитного договору суперечать матеріалам справи, позовні вимоги дійсно є недоведеними та мають характер припущень. Між тим, відповідно до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова