Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 711/2192/16-ц

провадження № 61-12692св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Енергобанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 07 березня 2017 року у складі суддів: Бондаренка С. І., Бородійчука В. Г., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 лютого 2013 року він працював заступником директора з роздрібного бізнесу Черкаської регіональної дирекції ПАТ «Енергобанк». 05 травня 2015 року його було звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України згідно з наказом від 27 квітня 2015 року № 372-о. Цим наказом передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану частину відпустки - 35 календарних днів.

Однак в порушення статті 116 КЗпП України в день звільнення йому не було виплачено заробітну плату за відпрацьовані дні у квітні-травні 2015 року, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні в загальній сумі23 764,06 грн.

Повний розрахунок було проведено відповідачем 29 грудня 2015 року.

У зв'язку з порушенням строку проведення зазначених виплат, визначеного статтею 116 КзПП України, позивач просив суд відповідно до статті 117 КЗпП України зобов'язати відповідача виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Кількість днів затримки розрахунку з 06 травня 2015 року до 29 грудня 2015 року становить 238 днів, а відповідно до розрахункового листка за травень 2015 року його місячний оклад становить 11 000,00 грн. Тому сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 86 070,32 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив суд стягнути на його користь з ПАТ «Енергобанк» середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 86 070,32 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент ухвалення рішення у відповідача вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку з тим, що кошти, про стягнення яких ОСОБА_4 звернувся з позовом до суду, не є заробітною платою і не підпадають під дію пункту 6 статті 36 цього Закону. Крім того положення статті 117 КЗпП України можна вважати економічними санкціями щодо відповідача за несвоєчасну виплату заробітної плати, які під час дії тимчасової адміністрації не здійснюються.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 07 березня 2017 року рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ПАТ «Енергобанк» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 85 904,84 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Енергобанк» на користь держави 1 804,00 грн судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що компенсаційна виплата входить в структуру заробітної плати (стаття 2 Закону України «Про оплату праці»). Таким чином, обмеження встановлені в пункті 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюють дію на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, а тому трудові права позивача щодо отримання всіх сум, що належать йому від відповідача в день звільнення, було порушене, а відтак у ОСОБА_4 виникло право на отримання компенсаційної виплати, встановленої статтею 117 КЗпП України.

Посилання відповідача на статтю 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необґрунтованим, оскільки банком заперечується повністю право позивача на компенсаційну виплату встановлену статтею 117 КЗпП України.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормативно-правовими актами під час здійснення тимчасової адміністрації в банку. Задоволення вимог кредиторів банку, в який запроваджено тимчасову адміністрацію може бути здійснено виключно у процедурі ліквідації банку та в порядку черговості визначеної статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Аналогічної правової позиції міститься у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16.

Під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено «кредитор банку» - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань. Зобов'язання банку, передбачені пунктами 1-4 частини шостої статті 56 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду. ПАТ «Енергобанк» не мало достатніх фінансових можливостей для здійснення розрахунків із звільненими працівниками банку, зокрема із ОСОБА_4, тому у діях відповідача відсутня вина, як один із обов'язкових елементів складу правопорушення, та, яка є необхідною умовою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки. Крім того, Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_5 з 25 лютого 2013 року працював на посаді заступника директора з роздрібного бізнесу Черкаської регіональної дирекції ПАТ «Енергобанк» та 05 травня 2015 року був звільнений у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (наказ від 27 квітня 2015 року № 372-о) (а. с. 5).

Відповідно до розрахункового листка при звільненні позивачу підлягала до виплати заробітна плата за травень 2015 року та інші розрахункові кошти в загальній сумі 24 629,37 грн (а. с. 6).

Згідно з платіжним дорученням від 29 грудня 2015 року № 33 ОСОБА_4 було виплачено 23 764,06 грн належних йому сум при розрахунку (а. с. 11).

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У частині першій статті 117 КзПП України зазначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на вказані норми матеріального права, виходив з того, що статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» вказаного Кодексу, тому за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 523,81 (середньоденний заробіток) X 164 (кількість робочих днів затримки розрахунку) = 85 904,84 грн.

Разом з цим апеляційний суд не врахував, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 12 лютого 2015 року № 96 «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних» та відповідно до пункту 2 частини п'ятої статті 12 та статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 лютого 2015 року № 29 виконавча дирекція вирішила розпочати з 13 лютого 2015 року процедуру виведення ПАТ «Енергобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації та призначила уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» Ільчука О. П. (а. с. 114-115).

Строки здійснення тимчасової адміністрації продовжувалися рішеннями виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30 квітня 2015 року № 93 до 11 червня 2015 року (а. с. 116).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 червня 2015 року № 115 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк» з 12 червня 2015 року, яку рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 травня 2016 року № 842 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Енергобанк» та делегування повноважень ліквідатора продовжено на два роки до 11 червня 2018 року включно (а. с. 117-120).

Процедура ліквідації банку, наслідки початку процедури ліквідації банку, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення ліквідації, заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів та інші питання ліквідації банків викладені у розділі VIII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до пунктів 1-3 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та органів контролю, банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси, а строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Відповідно до пунктів 1, 3, 5, 8 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, зокрема: здійснює повноваження органів управління банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів визначені статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За змістом вказаних вище норм, перебування ПАТ «Енергобанк» у процедурі ліквідації унеможливлює стягнення коштів на користь кредитора банку у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до положень пункту 3 частини п'ятої статті 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів / обов'язкових платежів, а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

У пункті 3 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що обмеження встановлене пунктом 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати крім інших платежів також заробітної плати.

Разом з цим апеляційний суд не врахував, що зазначене положення частини шостої статті 36 цього Закону не підлягає застосуванню до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - грошової суми, яка не є заробітною платою за виконану роботу, а є мірою відповідальності роботодавця за порушення строку її виплати та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Суд першої інстанції, врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки у ПАТ «Енергобанк» введено тимчасову адміністрацію і задоволення вимог позивача можливе лише у спосіб, визначений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

Встановлені судом першоїінстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТОМ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 07 березня 2017 року скасувати, рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 жовтня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик