Номер провадження: 22-ц/813/3721/19
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_3 про відшкодування збитків в порядку регресу,

встановив:

18 грудня 2017 року Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення збитків в порядку регресу в розмірі 47 174 грн. 92 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.09.2016 року о 17 год. 15 хв. в м. Одеса по вул. 25-ї Чапаївської Дивізії, мала місце дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 Внаслідок вищевказаної ДТП транспортному засобу «Peugeot», д/н НОМЕР_3 було завдано механічних ушкоджень, а власнику вказаного автомобіля - матеріального збитку, який був сплачений позивачем у сумі 47 174,92 грн.

Оскільки, відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо повідомлення страховика - ПрАТ «УПСК» про настання вищезазначеної ДТП, 01.08.2017 року позивач звернувся з листом до ОСОБА_3 з регресною вимогою, однак відповідач зазначену вимогу залишив без відповіді та задоволення, а тому позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2018 року позовні вимоги ПрАТ «УПСК» - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПрАТ «УПСК» збитки в порядку регресу в розмірі 47 174,92 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПрАТ «УПСК» судовий збір у розмірі 1600 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2018 року та постановлення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.1, а.с.199-200).

27 березня 2019 року від ПрАТ «УПСК» надійшов відзив на апеляційну скаргу, де зазначено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2018 року правильно встановлено обставини справи та ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а вимоги та доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та не обґрунтованими (т.1, а.с.247-248).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 09.04.2019 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У зв'язку з цим, судове засідання не проводиться.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв'язку з цим, датою ухвалення цього рішення є 09.04.2019 року.

Що стосується клопотання представника ПрАТ «УПСК» про розгляд справи в суді апеляційної інстанції в загальному порядку та в порядку відеоконференції, яке надійшло до суду апеляційної інстанції 05.04.2019 року, то ухвалою суду від 08.04.2019 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено (т.2, а.с.2-3).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 протягом трьох робочих днів письмово не повідомив ПрАТ «УПСК» про настання ДТП, як це передбачено п.п.33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому має нести матеріальну відповідальність перед страховою компанією в порядку регресу. Так, у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського районного суду м. Одеси від 05.12.2016 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння вищевказаної ДТП (т.1, а.с.22).

23.01.2017 року ПрАТ «АСК «Інго Україна», здійснило виплату страхового відшкодування потерпілій особі згідно договору добровільного страхування (КАСКО) №47-07, за заявою власника пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля НОМЕР_2.

10.05.2017 ПрАТ «АСК «Інго Україна» - звернулося до ПрАТ «УПСК» - позивача по справі, з заявою про виплату страхового відшкодування за Полісом №АК/0519715.

На підставі страхового акту № ОЦ/123/450/17/9507 від 29.05.2017 року позивачем було виплачено ПрАТ «АСК «Інго Україна» страхове відшкодування в розмірі: 47 174 грн. 92 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 605 від 31.05.2017 року (т.1, а.с.42).

Оскільки відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо повідомлення страховика (ПрАТ «УПСК») про настання спірної ДТП, 01.08.2017 року позивач звернувся з листом до відповідача з претензією про відшкодування збитків в порядку регресу, однак відповідач зазначену претензію залишив без відповіді та задоволення (т.1, а.с.43), що і змусило позивача звернутись з даним позовом до суду.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно із п. «ґ» п.п. 38.1.1. п. 38.1. ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Відповідно до п.п.33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Таким чином, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок водія забезпеченого транспортного засобу повідомити письмово страховика про настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання цієї ДТП.

Отже, право страховика подати регресний позов до страхувальника регламентовано положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції, чинній на момент скоєння спірного ДТП, і пов'язується саме із встановленим фактом неповідомлення страхувальником про настання ДТП у встановлені таким Законом строки.

Практика суду касаційної інстанції, про що вказав суд в оскаржуваному судовому рішенні, свідчить по те, що вимоги Закону №1961-IV зобов'язують страхувальника/водія забезпеченого транспортного засобу повідомляти страховика про ДТП в порядку та в строки відповідно до п. 33.1 ст. 33 Закону, невиконання вказаної вимоги закону надає право страховику після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, в порядку ст. 38 Закону.

Крім того, із висновків Верховного Суду, викладених в його постанові від 19.11.2018 року по справі №621/2403/16-ц (т.1, а.с.171-173), та висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 16.09.2015року у справі №6-284цс15, постанові від 22.06.2016року у справі №6-1253цс16, постанові від 31.05.2017 року по справі №6-1613цс16 (№753/16740/15-ц) слідує, що ухвалюючи рішення про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, суди повинні з'ясовувати чи було повідомлено страховика про ДТП, а в разі відсутності такого повідомлення - встановити, з яких причин, чи можна вважати такі причини поважними та чи є документальне підтвердження цих причин.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, чинним законодавством України на власників транспортних засобів (водіїв) покладено обов'язок повідомляти страховика про ДТП, які відбулися за участю застрахованого автомобіля.

Разом з тим за наявності підтверджених документально поважних причин відсутності такого повідомлення, підстав для стягнення страхового відшкодування в порядку регресу немає.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, з моменту ДТП до цього часу відповідачем не було письмово повідомлено страховика про вищезазначену ДТП, доказів протилежного відповідачем та його представником до матеріалів справи не долучено. Також судом встановлено, що у даному випадку позивача не було повідомлено про страховий випадок жодним з учасників ДТП і про факт настання ДТП позивач довідався від ПрАТ «АСК «Інго Україна» (страховика потерпілої особи) з отриманої заяви про виплату страхового відшкодування.

Більше того, будь-яких доказів поважності причин неповідомлення письмово протягом трьох діб про ДТП відповідачем також не надано.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що в розумінні ст. ст. 11, 993, 1166, 1187, 1191 ЦК України, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у відповідача виникло зобов'язання перед позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого позивачем страхового відшкодування за Полісом №АК/0519715.

Саме таких правових висновків дотримується Верховний Суд, який, окрім вищевказаної постанови, також висловив її в постанові від 29 травня 2018 року у справі № 910/39/17, копію якої до матеріалів справи приєднав не хто інший, як відповідач ОСОБА_5 в якості додатку до апеляційної скарги (т.1, а.с.201-203)

Суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що посилання відповідача на висновки Верховного Суду України в постанові №6-284цс15 від 16 вересня 2015 року є безпідставним, оскільки як зазначено в цій постанові, винна особа не повідомила страховика про ДТП з поважних причин.

Однак, як вже зазначалося, будь-яких поважних причин для нездійснення такого повідомлення відповідачем не вказано.

Отже, право страховика подати регресний позов до страхувальника регламентовано положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент скоєння спірного ДТП) і пов'язується саме із встановленим фактом неповідомлення страхувальником про настання ДТП у встановлені таким Законом строки.

Тобто за будь-яких обставин, крім поважності причин пропуску такого строку, страховик може подати позов про відшкодування шкоди в порядку регресу до страхувальника чи водія забезпеченого транспортного засобу.

Це обумовлено тим, що у разі наявності поважних причин, що підтверджені документально, законодавець реабілітує страхувальника, оскільки той не міг виконати свій обов'язок через причини, що об'єктивно не залежали від нього.

Крім того, судом не приймаються до уваги доводи представника відповідача про те, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється та зафіксований правоохоронними органами, відповідач, як особа винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності, а сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, оскільки такі факти не свідчать про виконання відповідачем вимог вказаного Закону та не є повідомленням із дотриманням умов та строків, встановлених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З цих підстав, та враховуючи іншу практику Верховного Суду при розгляді даної категорії справ, про що вказано вище, колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника апеляційної скарги на численні постанови Верховного Суду та суддів апеляційних інстанцій, якими відмовляється в задоволенні позовних вимог страхових компаній про відшкодування грошових коштів в порядку регресу.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України прийнята постанова суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра