ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/126/19 Справа № 181/272/17 Суддя у 1-й інстанції - Юр'єва О.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро у режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_2 особи ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про припинення правовідношення, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку АТ «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_4 про припинення правовідношення, мотивуючи його тим, що 17 травня 2007 року між ним та ТОВ Банк Фінанси та кредит було укладено кредитний договір №061/07-ФЛ/05, за умовами якого банк надав йому у кредит 62.031 долар США на строк до 10 травня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% та відповідно до довідки від 01 вересня 2015 року №36-06/82/1 станом на 01 вересня 2015 року його заборгованість перед банком становить 37.978 доларів США 06 центів, з яких: заборгованість по тілу кредиту 37.548 доларів США 09 центів, заборгованість за відсотками 399 доларів США 97 центів.

Зазначав, що з вересня 2015 року він не зміг повертати грошові кошти за кредитним договором через те, що каса в банку не приймала грошові кошти на погашення кредиту, оскільки у банку мала бути введена тимчасова адміністрація в звязку з віднесенням банку до категорії неплатоспроможних.

Вказував, що 02 липня 2015 року та 19 серпня 2015 року між ОСОБА_5 і банком укладено договори про банківський строковий вклад (депозит) в доларах США в розмірі 8.000 доларів США та 36.000 доларів США, а 01 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ним було укладено договори про відступлення права вимоги, відповідно до яких ОСОБА_5 відступила йому, а він набув право вимагати належне ОСОБА_5, і став кредитором щодо грошових коштів за договорами вкладів від 02 липня 2015 року та 19 серпня 2015 року на суму 8.080 доларів США 60 центів та 29.959 доларів США 76 центів.

Посилаючись на те, що 11 грудня 2015 року він надіслав ОСОБА_2 особі ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку АТ «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_4 заяву, відповідно до якої просив вважати кредитний договір таким, що припинив свою дію у звязку з тим, що в його особі поєднався кредитор і боржник, однак відповідь банку він не отримав, що порушує його права, а тому просив суд ухвалити рішення, яким припинити зобовязання за кредитним договором №061/07-ФЛ/05 від 17 травня 2007 року, який укладено між ним та АТ «Банк «Фінанси та кредит», за договором №307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США, який укладено було між ОСОБА_5 та АТ «Банк «Фінанси та кредит», та за договором-заявою №307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» в доларах США, який було укладено між ОСОБА_5 та АТ «Банк «Фінанси та кредит», зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Додатковим рішенням від 15 червня 2017 року вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким закрити провадження.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку та застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню, крім того зазначав про порушення норм процесуального права, що дана справа підлягає розгляду в порядку КАСУ.

В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_2 особа ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку АТ «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку та застосував норми матеріального права які не підлягають застосуванню, наголошувала, що не може зобовязання ОСОБА_3 визнаватися припиненим.

22 серпня 2017 року позивач надав заперечення на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наголошував на тому, що чинним законодавством передбачена можливість припинення зобовязання поєднанням боржника та кредитора в одній особі.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб підлягає до задоволення частково, а апеляційну скарги ОСОБА_2 особи ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, що 17 травня 2007 року між позивачем ОСОБА_3 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір №061/07-ФЛ/05, відповідно до якого банк надав йому в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в розмірі 62.031 долар США за процентною ставкою 12% річних строком до 10 травня 2027 року (т.1 а.с.17-28).

У відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» (АТ «Банк «Фінанси та кредит») є правонаступником ТОВ «Банк «Фінанси та кредит».

Згідно довідки від 01 вересня 2015 року №36-06/82/1, виданої ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором №061/07-ФЛ/05 становить 37.948 доларів США 06 центів.

02 липня 2015 року між третьою стороною по справі ОСОБА_5 і банком укладено договір-заява №307231/40405/7-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 7 міс. в іноземній валюті (а.с.32), відповідно до п.1 якого ОСОБА_5 внесла, а банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 8.000 доларів США на строк з 02 липня 2015 по 02 лютого 2016 року зі сплатою процентів 6,00% річних.

19 серпня 2015 року між ОСОБА_5 та банком було укладено договір №307231/45215/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США, відповідно до умов якого ОСОБА_5 внесла на депозит, а банк прийняв грошові кошти в розмірі 36.000 доларів США з 19 серпня 2015 року по 17 листопада 2015 року (пункти 1.1.1-1.1.13 договору) зі сплатою відсотків, розмір яких визначено п.1.2 договору (а.с.29-31).

01 грудня 2015 року між ОСОБА_5 і позивачем по справі ОСОБА_3 було укладено договори відступлення права вимоги №1 та №2, відповідно до пунктів 1.1. та 1.2. вказаних договорів ОСОБА_5 відступила ОСОБА_3, а він набув право вимагати належне ОСОБА_5 і став кредитором щодо грошових коштів за договорами №307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року та №307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року в розмірі 8.080 доларів США 60 центів та 29.959 доларів США 76 центів відповідно (а.с.34-37).

Позивач ОСОБА_3 звертався з заявою до ОСОБА_2 особи ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит» від 10 грудня 2015 року, яку адресат отримав 11 грудня 2015 року, що підтверджується вхідним штампом за №12704-Г, позивач повідомив про те, що на підставі укладених 01 грудня 2015 року договорів №1 та №2 про відступлення права вимоги (цесії), він є кредитором банку за договорами банківських вкладів №307231/40405/7-15 від 02 липня 2015 року та №307231/45215/07-15 від 19 серпня 2015 року на суму 8.080 доларів США 60 центів та 29.959 доларів США 76 центів відповідно, укладених між ОСОБА_5 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

Вказана заява була залишена без реагування та належного виконання.

17 вересня 2015 року в АТ «Банк «Фінанси та кредит» було запроваджено тимчасову адміністрацію згідно постанови правління НБУ №612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до категорії неплатоспроможних». На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення № 171 від 17 вересня 2015 року «Про запровадження тимчасовою адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». Постановою правління НБУ від 17 грудня 2015 року №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року №230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що вони обґрунтовані, оскільки зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, зазначив, що ОСОБА_3 був одночасно і кредитором і боржником цього банку, а правовідносини між сторонами виникли до початку процедури ліквідації банку.

Колегія суддів не може погодиться з таким висновком суду першої інстанції у звязку з наступним.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 510 цього Кодексу сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Загальні підстави припинення зобов'язань визначено у статті 598 ЦК, згідно з якою зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 606 ЦК зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Зазначена підстава припинення цивільно-правового зобов'язання відноситься до групи підстав, що не належать до правочинів і не залежать від волі сторін.

За лексичним (етимологічним) значенням слів, викладеним у Великому тлумачному словнику сучасної української мови, «поєднання, поєднувати» це збирати разом; складаючи, зливаючи, створювати одне ціле.

Отже, поєднання (збіг) боржника і кредитора в одній особі наявне в разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної в законі підстави зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, і навпаки. Поєднання боржника і кредитора в одній особі може відбуватись для юридичних осіб при реорганізації шляхом злиття або приєднання юридичних осіб, пов'язаних між собою взаємним зобов'язанням; для фізичних осіб при спадковому правонаступництві в разі переходу майна кредитора до боржника і навпаки. Отже, при такому поєднанні боржника і кредитора (двох суб'єктів) один із цих суб'єктів припиняється як сторона правовідносин, у зв'язку з цим і припиняється й саме правовідношення.

З урахуванням викладеного, положення статті 606 ЦК України мають застосовуватися судом у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить зобов'язання іншої особи відповідно до будь-якої підстави, зазначеної в законі, та якщо при цьому один із суб'єктів правовідношення у зв'язку з обставинами, зазначеними в законі, припиняється як сторона правовідносин, і з двох самостійних суб'єктів залишається (утворюється) один, в якому поєднується боржник і кредитор. Саме у такому разі підстава припинення цивільно-правового зобов'язання не залежатиме від волі сторін.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-43цс15, від 23 березня 2016 року у справі №3-107гс16 та від 13 липня 2016 року у справі №3-519гс16.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 602 цього Кодексу передбачено, що не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема, за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. ОСОБА_1 є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є обєктом права державної власності та перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням ОСОБА_1 є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно до пунктів 1?3 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_1 безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі ОСОБА_1 з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до пункту 4 частини пятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобовязань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Зі змісту цієї норми права можна зробити висновок, що така заборона не є абсолютною, оскільки зарахування зустрічних однорідних вимог можливе якщо це не призведе до порушення порядку погашення вимог кредиторів.

При цьому, саме на банк покладено тягар доказування, що зарахування коштів з депозитного договору в рахунок погашення заборгованості за кредитом могло призвести до порушення порядку, визначеного статтею 52 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки обовязок дотримання черговості та порядку задоволення вимог кредиторів до банку покладено на ОСОБА_1 гарантування вкладів в особі його ОСОБА_2 особи.

Крім того, пунктом 8 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, що діє з 12 серпня 2015 року передбачено, що забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

У період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у звязку з чим припинення зобовязань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є задоволенням (погашенням) вимог кредитора в порушення порядку статті 52 цього Закону, не допускається.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення ОСОБА_1 банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення ОСОБА_1 банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Колегія суддів наголошує на тому, що договір №307231/45215/07-15 про банківський строковий вклад від 19 серпня 2015 року та договір-заява №307231/40405/7-15 про банківський строковий вклад Класік від 02 липня 2015 року було укладено між ПАТ Банк Фінанси та Кредит та ОСОБА_5 (т.1 а.с.29-31,32).

17 вересня 2015 року постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) АТ «Банк «Фінанси та кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. Виконавчою дирекцією ОСОБА_1 прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит».

З 18 вересня по 17 грудня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ «Банк «Фінанси та кредит», визначені статтями 37?39 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4 строком на три місяці з 18 вересня до 17 грудня 2015 року.

Відповідно до постанови правління Національного Банку України від 17 грудня 2015 №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 18 грудня 2015 року виконавчою дирекцією ОСОБА_1 прийнято рішення № 230 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» й розпочато процедуру ліквідації.

На момент розгляду справи АТ «Банк «Фінанси та Кредит» перебуває у стані ліквідації і процедура ліквідації не завершена.

Пункт 8 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спрямований на захист боржника, який є одночасно і кредитором банку під час ліквідації цього банку шляхом надання можливості боржнику погасити свою заборгованість за кредитами, відсотками та заборгованість за борговими цінними паперами за рахунок коштів на поточних та/або депозитних рахунках боржника у банку, не застосовуючи норми статті 52 цього Закону.

Колегія суддів наголошує на тому, що на дату початку процедури виведення банку з ринку (17 вересня 2015 року) та на дату початку процедури ліквідації (18 грудня 2015 року) позивач ОСОБА_3 не мав відкритого вкладного депозитного рахунку в банку, тобто не був боржником й одночасно кредитором банку.

Крім того банком саме із позивачем договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку не укладався, а відтак ОСОБА_3 не є вкладником банку.

Договори цесії, на які посилається позивач як на підставу для задоволення його позовних вимог, між ним та ОСОБА_5 було укладено 01 грудня 2015 року (т.1 а.с.34-35,36-37).

Договір про відступлення права вимоги був укладений без повідомлення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та з огляду на те, що ОСОБА_3 не є вкладником у розумінні статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», цей договір не створює будь-яких юридичних наслідків.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку про прийняття до уваги доводів апеляційних скарг та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 у звязку з відсутністю підстав для його задоволення.

В судовому засідання апеляційного суду представник ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб підтримав апеляційну скаргу щодо скасування рішення суду, однак не наполягав на закритті провадження по справі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду справи з позивача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб необхідно стягнути понесені судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 704 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково.

Апеляційну скарги ОСОБА_2 особи ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» задовольнити.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2017 року та додаткове рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про припинення правовідношення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 гарантування вкладів фізичних осіб судовий збір в розмірі 704 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_6