ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1201/19 Справа № 206/2869/18 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2018 року

по справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2018 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_1, заінтересована особа Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2018 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду.

Розяснено заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2018 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2, та онукою ОСОБА_3, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії IV-КИ № 391658, ІІІ- КИ № 359411 та про шлюб серії 1-КИ № 063850, ІІІ КИ № 394035 (а.с. 6-7).

Зі Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.94 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с. 9).

Відповідно до паспортних даних ОСОБА_1 12.06.2007 року була зареєстрована за адресою: по вул. Кантемирівська (ОСОБА_4), буд. 24, гурт., кв. 13, 14 (а.с. 5).

Рішенням виконавчого комітета Дніпропетровської міської ради від 23.04.2009 року за № 1062 було змінено правовий статус гуртожитку літ. А-2 по вул. Кантемирівській, 24, і введено його до складу житлового фонду, як житловий будинок для постійного проживання дітей (а.с. 11).

З відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 21.12.2017 року за № 5/5-85 вбачається, що до картотеки з питань реєстрації фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 була зареєстрована з 27.08.1985 та знята з реєстраційного обліку 26.06.86 (а.с. 12).

З листа про розгляд заяви ОСОБА_1 Департаменту житлового господарства від 08.11.2017 року за № 3/4-2435 вбачається, що на імя ОСОБА_1 було видано ордери на кімнати у гуртожитку по вул. Кантемирівській, 24, а саме: ордер № 4 на кімнату № № 13, 14 та ордер № 4/1 на кімнату № 12. При перевірці копій технічних паспортів на громадський будинок літ «А-2» гуртожиток по вул. Кантемирівській, 24 та від 18.11.2011 року на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок № 24 по вул. Кантемирівській було виявлено, що житлові кімнати № № 12, 13, 14 та частина коридору другого поверху гуртожитку за зазначеною адресою реконструйовані, та після реконструкції є квартирою № 6. Довідка про це від балансоутримувача у пакеті документів, наданих заявником відсутня.

Також, відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 14.11.2016 року, наданої балансоутримувачем на імя заявника, квартира, в якій заявник зареєстрована значиться під № № 13, 14 в будинку по вул. Кантемирівській, 24.

Окрім того, при перевірці інформації щодо реєстрації місця проживання заявника, заявником не було надано довідку про реєстрацію з 17.07.98 по 10.04.2003, що унеможливлює отримання повної документальної підтвердженої інформації про наявність (або відсутність) у власності житла та використання заявником права на приватизацію житлового фонду.

Таким чином, департамент житлового господарства Дніпровської міської ради не має законних підстав для винесення на комісію при виконавчому комітеті міської ради з питань розподілу жилих приміщень, які надходять у власність територіальної громади міста Дніпра, питання щодо надання заявнику квартири № 6 по вул. Євгена Маланюка (Кантемирівській) 24 (а.с. 13).

Отже, до Департаменту житлового господарства мало місце звернення заявника-Мамчур М.О. з приводу передачі квартири, за результатами перевірки якого, заявнику було відмовлено у винесенні на комісію питання щодо надання квартири, оскільки відсутня довідка балансоутримувача про реконструкцію квартири, ненадано заявником довідки про реєстрацію за певний період (що унеможливлювало отримання заінтересованою особою повної документальної підтвердженої інформації про наявність (або відсутність) у власності житла та використання заявником права на приватизацію житлового фонду).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в своїй заяві просить встановити факт її проживання без реєстрації у певний період за конкретною адресою, з метою отримання ордеру, та в подальшому, приватизації нерухомого майна.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

ОСОБА_1 порушила своєю заявою питання з метою отримати ордер, та в наступному, приватизувати нерухоме майно.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно із ч.1 ст.2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлює, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

З метою визначення порядку передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян, наказом Міністерства з питань «житлово-комунального господарства України 16.12.2009 № 396 було затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян».

Відповідно до п.п.17,18 вищезазначеного Положення визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянин подає до органів приватизації документи, в тому числі, довідку про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сімї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сімї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду (житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду).

Згідно із п.п. 19,20 вищезазначеного Положення довідка про реєстрацію місця проживання видається органом реєстрації відповідно до вимог Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 (із змінами). Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду.

Судом першої інстанції встановлено, що встановлення факту проживання заявника без реєстрації у певний період за конкретною адресою не буде собою замінювати довідку про реєстрацію місця проживання заявника з 17.07.98 року по 10.04.2003 року, оскільки відсутність якої, в тому числі, стала підставою для відмови заінтересованою особою у питанні надання квартири.

Згідно із ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.п.1,3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право. У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту повязане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і розяснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Тобто встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні можливе при умові, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, вирішуючи питання встановлення факту в межах порушених заявою, суд приходить до висновку, що рішення прийняте за результатами даної заяви, зокрема задоволення заяви та/або відмова у задоволенні заяви про встановлення такого факту, про який просить заявник, не породжує для заявника будь-яких наслідків, в той час коли з відповіді заінтересованої особи вбачається наявність спору про право в частині реалізації права заявника на отримання ордеру та приватизацію нерухомого майна.

Згідно із ч.6 ст.294 ЦПК України суд якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, залишає заяву без розгляду, і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подавати позов на загальних підставах.

Таким чином, залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що задоволення заяви та/або відмова у задоволенні заяви про встановлення факту, про який просить ОСОБА_1 у даному конкретному випадку, не породжує для заявника будь-яких наслідків, окрім того з відповіді заінтересованої особи вбачається наявність спору про право в частині реалізації права ОСОБА_1 на отримання ордеру та в подальшому приватизації нерухомого майна.

Доводи апелянта, що з відповіді заінтересованої особи вбачається, що пакет документів наданий нею для отримання ордеру на житлове приміщення не містить довідки про реєстрацію її місця проживання з 17.07.1998 року по 10.04.2003 року та надати її вона не може, у зв'язку з чим вона не вбачає із своєї заяви спору про право, колегія суддів ставиться критично, оскільки вищезазначена довідка необхідна ОСОБА_1 для отримання ордеру, а ордер для подальшої приватизації нерухомого майна.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_5