Постанова

Іменем України

25 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 501/2477/15-ц

провадження № 61-47502св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт» (перейменовано в державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ»),

треті особи: незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торгівельного порту, профспілка морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року у складі суддів: Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП Іллічівський морський торговельний порт»), треті особи: незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, профспілка морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання незаконними та скасування наказів про переміщення працівників, наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що відповідно до наказу від 30 серпня 2004 року вона працювала в ДП «Іллічівський морський торговельній порт» тальманом першого терміналу. Наказом від 26 січня 2015 року у зв'язку з необхідністю забезпечення заходів щодо реорганізації підприємства, з метою підвищення ефективності виробничої діяльності ДП «Іллічівський морський торговельний порт» та у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що пов'язані з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «З термінал» були вилучені зі штатних розписів структурних підрозділів робочі місця та посади за переліком, викладеним в наказі, в тому числі посади тальманів першого терміналу. Відповідно з пунктом 2 наказу було здійснено переміщення працівників з 26 січня 2015 року в структурний підрозділ «3 термінал».

Наказом від 26 січня 2015 року ОСОБА_4 переведено з 02 лютого 2015 року тальманом третього терміналу з оплатою за штатним розписом з режимом - багатозмінний, цілодобовий на підставі статті 32 КЗпП України. Наказом від 27 квітня 2015 року позивача було звільнено з посади тальмана третього терміналу у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з 30 квітня 2015 року.

Вказувала, що наказ про переміщення працівників підприємства було видано з порушенням статті 32 КЗпП України, переведення було фактичним скороченням штату. Вона не погодилась на переміщення, у зв'язку з чим, її, в порушення вимог статей 40 і 43 КЗпП України звільнили з роботи. Також зазначала, що вона не є юристом за фахом, через що пропустила строки для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а відповідач не було роз'яснено їй строки оскарження наказів.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2016 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 січня 2018 року, з урахування ухвали цього суду від 07 лютого 2018 року про виправлення описки, позов задоволено. Поновлено ОСОБА_4 строк на оскарження наказу № 33 від 26 січня 2015 року і наказу № 46/0 від 26 січня 2015 року; визнано незаконним і скасовано наказ № 293/0-3 від 29 квітня 2015 року про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_4 Поновлено ОСОБА_4 в ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на посаду тальмана першого терміналу»; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 лютого 2015 року по 11 січня 2018 року в сумі 163 656 грн 07 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 січня 2018 року доповнено рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 січня 2018 року, позовну вимогу про визнання наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана, яку займала ОСОБА_4 незаконним та його скасування задоволено. Позовну вимогу про визнання наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року за № 46/0 про переміщення ОСОБА_4 незаконним та його скасування задоволено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач при переміщені ОСОБА_4 вийшов за межі умов трудового договору і у зв'язку зі змінами в організації і праці, яке регулюється частиною третьою статті 32 КЗпП України, провів переведення позивача без її згоди із скороченням постійного робочого місця та посади обумовленого трудовим договором, яку вона займала на першому терміналі, що не відмовідає вимогам закону.

ОСОБА_4 була звільнена з роботи у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України без законних підстав, з порушенням статті 32 КЗпП України та з порушенням порядку звільнення, а саме статті 43 КЗпП України, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування наказів про переміщення та звільнення позивача з роботи та поновлення її на попередній роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 січня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про поновлення строку на оскарження наказів від 26 січня 2016 року № 33 та № 46/о щодо виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана та переміщення з посади тальмана першого терміналу на посаду тальмана третього терміналу, а також додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 січня 2018 року в частині задоволення позову про визнання незаконними та скасування наказів від 26 січня 2016 року № 33 та № 46/о щодо виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана та переміщення з посади тальмана першого терміналу на посаду тальмана третього терміналу скасовано.

Відмовлено ОСОБА_4 у позові до ДП «ЧТП «Чорноморськ» (до перейменування - ДП «Іллічівський морський торговельний порт») у визнанні незаконними та скасуванні наказів від 26 січня 2016 року № 33 та № 46/о щодо виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана та переміщення з посади тальмана першого терміналу на посаду тальмана третього терміналу.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 січня 2018 року в частині визнання незаконним наказу від 27 квітня 2015 року № 239/0-3 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України і стягнення судового збору залишено без змін.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 січня 2018 року в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, викладено резолютивну частину рішення у цій частині у новій редакції: поновлено ОСОБА_4 в ДП «ЧТП «Чорноморськ» (до перейменування - ДП «Іллічівський морський торговельний порт») на посаді тальмана з 30 квітня 2015 року.

Стягнуто з ДП «ЧТП «Чорноморськ» (до перейменування - ДП «Іллічівський морський торговельний порт») на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2015 року по 11 січня 2018 року в розмірі 138 434 грн 47 коп. з нарахуванням та оплатою відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 07 лютого 2018 року про виправлення описки в рішенні суду від 11 січня 2018 року стосовно поновлення ОСОБА_4 на посаді тальмана першого терміналу визнано такою, що втратила чинність.

Постанову в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 4 798 грн 66 коп. допущено до негайного виконання.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 переміщено, а не переведено на роботу тальмана третього терміналу, оскільки залишилися незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади), та відбулась лише зміна робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи), а тому переміщення позивача на таку ж посаду в інший структурний підрозділ цього підприємства відповідає вимогам закону. За таких обставин суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання незаконними та скасування наказу № 33 від 26 січня 2015 року «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису четвертого терміналу посади тальмана, яку ОСОБА_4 займала і наказу 46-0 від 26 січня 2015 року про переміщення з 02 лютого 2015 року ОСОБА_4 на посаду тальмана третього терміналу, оскільки зазначені накази відповідач прийняв відповідно до вимог закону, зважаючи на те, що підприємство вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування наказу від 30 квітня 2015 року № 239/0-З про звільнення ОСОБА_4 з роботи, оскільки у порушення частин першої, сьомої статті 43 КЗпП України її звільнення відбулось без попередньої згоди виборного профспілкового органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, а протоколом Незалежної профспілки працівників порту від 13 січня 2016 року відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4

Оскільки суд дійшов висновку про те, що переміщення ОСОБА_4 на посаду тальмана третього терміналу відбулося відповідно до вимог закону та є правомірним, однак наказом підприємства від 23 січня 2015 року № 28 структурний підрозділ «1 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис ліквідовано, рішення суду першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді тальмана третього терміналу порту підлягає зміні, з поновленням ОСОБА_4 на посаді тальмана у цьому підприємстві.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 235 КЗпП України та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 лютого 2015 року, оскільки ОСОБА_4 була звільнена з роботи наказом з 30 квітня 2015 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд при вирішенні справи не взяв до уваги вказівки суду касаційної інстанції та помилково виходив із того, що переміщення позивача на роботу тальмана третього терміналу відбулося без порушення чинного трудового законодавства та без змін суттєвих умов трудового договору. Згідно запису в трудовій книжці позивач працювала на посаді саме тальмана першого терміналу, тобто в конкретному структурному підрозділі, тому її переміщення на посаду тальмана третього терміналу без її згоди є незаконним та кваліфікується переведенням на іншу роботу на тому ж підприємстві та відповідно до частини першої статті 32 КЗпП України потребує згоди працівника.

Також зазначала, що є необґрунтованим посилання апеляційного суду на частину третю статті 64 ГК України, оскільки право відповідача щодо самостійного встановлення чисельності працівників і штатного розпису обмежене умовами трудового договору, тому відповідач не має в односторонньому порядку вносити зміни до штатного розпису та виключати чи скорочувати посаду без попередження позивача.

Крім того, касаційна скарга містить клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки існує виключна правова проблема при розгляді аналогічних справ.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що з 14 жовтня 1983 року ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з ДП «Іллічівський морський торговельний порт». Працювала тальманом першого і третього терміналів порту.

Наказом від 23 січня 2015 року внесено зміни в організації виробництва та праці за № 28. Відповідно до пункту 2 цього наказу передбачено ліквідацію з 23 квітня 2015 року структурного підрозділу «1 термінал» з усіма робочими місцями, що складають його штатний розпис.

Наказом ДП «Іллічівський морський торговельний порт» № 33 від 26 січня 2015 року переміщено працівників підприємства відповідно до пунктів 1, 2 якого передбачено збільшення робочих місць та посад у структурному підрозділі порту «3 термінал» за рахунок виключення із штатних розписів інших структурних підрозділів порту, переліку робочих місць та посад.

Наказом № 46/о від 26 січня 2015 року ОСОБА_4 переведено тальманом третього терміналу з оплатою за штатним розписом з режимом багатозмінний, цілодобовий на підставі статті 32 КЗпП України з 02 лютого 2015 року.

23 лютого 2015 року ОСОБА_4 була ознайомлена з попередженням про наступне вивільнення, відповідно до якого її сповістили про ліквідацію з 23 квітня 2015 року структурного підрозділу «3 термінал» і її робочого місця та запропонували звільнення за переведенням до товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгрейтермінал» (далі - ТОВ «Трансгрейтермінал») на посаду тальмана на умовах угоди про співробітництво від 22 серпня 2014 року. У разі її відмови від звільнення за переведенням та у зв'язку з відсутністю у ДП «Іллічівський морський торговельний порт» вакантних робочих місць та посад, які відповідали б професії та кваліфікації позивача, ОСОБА_4 запропоновано переведення на вакантне робоче місце прибиральника службових приміщень з місячною тарифною ставкою 1 278 грн, а також роз'яснено можливість звільнення на підставі пункту 1 статті 40, пункту 1 статті 36 та статті 38 КЗпП України.

Установлено, що ОСОБА_4 відмовилась від прийняття пропозиції щодо переведення її до третього терміналу ДП «Іллічівський морський торговельний порт» та до ТОВ «Трансгрейтермінал» й продовжувала виходити на роботу до першого терміналу підприємства, проте її до роботи не допускали.

Наказом № 239/0-З від 30 квітня 2015 року припинено трудовий договір та звільнено ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

На час звільнення ОСОБА_4 була членом Незалежної профспілки Іллічівського морського торговельного порту і входила до профгрупи першого терміналу.

Незалежною профспілкою працівників Іллічівського морського торговельного порту 21 жовтня 2015 року (протокол № 20) та 13 січня 2016 року (протокол № 3) відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку з грубим порушенням портом трудових прав члена профспілки, а також встановленого статтями 42, 43, 49-2, 49-4 КЗпП України порядку вивільнення працівників.

Між сторонами виникли правовідносини щодо переміщення працівника, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Норма статті 32 КЗпП України передбачає, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві в установі, організації або в іншу місцевість хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускаються тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законом.

У частині 2 статті 32 КЗпП України зазначається, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протиправне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

У відповідному розділі Національного класифікатора України «Класифікатор професій» ДК003:2010, затвердженому наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327, міститься посада «тальман».

Наказом директора порту від 23 грудня 2013 року затверджено посадову інструкцію тальмана терміналу, тобто в порту діє єдина посадова інструкція посади «тальман», незалежно від структурного підрозділу на якому працівник виконує посадові обов'язки тальмана.

У штатних розписах першого та третього терміналів зазначено посаду «тальман».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивача було саме переміщено, а не переведено на роботу тальмана третього терміналу, оскільки залишилися незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади), та відбулась лише зміна робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи), а тому відповідно до частини другої статті 32 КЗпП України не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що переміщення позивача на таку ж посаду в інший структурний підрозділ цього підприємства відповідає вимогам закону.

Окрім цього, згідно із частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказу від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана, яку позивач займала, та наказу від 26 січня 2015 року № 46/о про переміщення позивача на посаду тальмана третього терміналу, дійшов правильного висновку, що вказані накази прийняті відповідно до вимог закону, оскільки підприємство вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 01 листопада 2017 року у справах №6-1429цс17, 6-1568цс17, а також з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 501/2345/15-ц (провадження № 61-719св18), постанові від 25 січня 2018 року у справі № 501/2482/15-ц (провадження № 61-757св17).

З огляду на викладене, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що її було переведено на посаду тальмана третього терміналу без її згоди.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанцій про те, що позивача звільнено з роботи з порушення вимог трудового законодавства.

Так, відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Та обставина, що незалежна профспілки працівників Іллічівського морського торговельного порту, членом якої є позивач, не надала згоди на її звільнення, і така відмова визнана судом аргументованою, безумовно свідчить про те, що звільнення позивача з роботи не може вважатись законним.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі.

Згідно з пунктом 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Оскільки відповідно до наказу від 26 січня 2015 року № 33 зі штатних розписів структурних підрозділів № 1, 2, 4 виключено робочі місця та посади за переліком, зокрема посаду тальмана першого терміналу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про поновлення ОСОБА_4 на посаді тальмана підприємства.

За таких обставин безпідставним є посилання у касаційній скарзі на недотримання судом положень статті 235 КЗпП України, оскільки позивач була переміщена на роботу на посаду тальмана третього термінала без порушення трудового законодавства, з якої незаконно була звільнена, а третій термінал ліквідовано у зв'язку з передачею державного майна в оренду відповідного товариства.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Отже, суд апеляційної інстанції, правильно визначив період вимушеного прогулу (з 30 квітня 2015 року по 11 січня 2018 року), оскільки з роботодавця на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислення якого розпочинається з дня її звільнення, а не з дня переміщення, як помилково вважав суд першої інстанції.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції правильно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Прохання касаційної скарги ОСОБА_4 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною п'ятою статті 403 ЦПК України (виключна правова проблема, яка необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики) є безпідставним, так як наведена вище практика Верховного Суду України, як і у подальшому правові висновки Верховного Суду, є незмінними.

Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв