Справа № 351/56/18
Провадження № 22-ц/4808/355/19
Головуючий у 1 інстанції Калиновський М. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Томин О.О., Ясеновенко Л.В.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Снятинського районного суду від 05 грудня 2018 року у складі судді Калиновського М.М., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитною лінією №004-25509-010713.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 01 липня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк відкрив відповідачу картковий рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті України гривні, встановивши ліміт кредитної лінії у розмірі 48800,00 грн.

Позивач, посилаючись на те, що відповідач скористалася кредитною лінією, однак належним чином не виконує зобов'язання за договором, в результаті чого прострочена заборгованість за кредитом станом на 29 листопада 2017 року становить 53284,48 грн, з яких 37396,48 грн. - сума простроченого тіла кредиту; 15 888,00 грн. заборгованість за комісією, просив стягнути вказану суму боргу з відповідача на його користь.

Рішенням Снятинського районного суду від 05 грудня 2018 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 004-25509-010713 від 01.07.2013 року, яка складається із: 37396,48 грн. - простроченого тіла кредиту.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір в розмірі 1600 грн.

На дане рішення представник ПАТ «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду в частині відмови в стягненні комісії незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення суду в частині відмови в стягненні комісії скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» комісію у розмірі - 15588,00 грн.

Апелянт зазначив, що суд належним чином не дослідив умов заяви №004-25509-010713 від 01.07.2013 року та Тарифів на обслуговування платіжних карток тарифного пакету «Готівочка 2012». Пунктом 1.4 розділу обслуговування карткового рахунку та кредитної лінії тарифного пакету передбачено, що плата за обслуговування кредитного ліміту, процентів в місяць становить - 1,5 %. Таким чином, на думку апелянта, висновок суду про те, що кредитодавець не надав суду даних про те, які саме послуги за вказану комісію були надані позичальникові є помилковим, оскільки комісія сплачується як плата за обслуговування кредитного ліміту.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 посилається на те, що суд повно та правильно встановив всі обставини які мають значення для справи, дав їм належну правову оцінку та постановив рішення суду з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

У судове засідання апеляційного суду представник апелянта ПАТ «Дельта Банк» не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив, посилаючись на обгрунтованість висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення вищезазначеним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, 01 липня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір відповідно до умов заяви №004-25509-010713, за умовами договору банк надав відповідачці кредит в сумі 48780,48 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до п.1 ч.3 договору обслуговування карткового рахунку здійснюється у відповідності до Тарифів, що є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 2.5 ч.3 договору предбачено, що відповідач до підписання Пропозиції була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування Рахунку (у формі встановлення Кредитної лінії) та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України.

Відповідач ОСОБА_1 згідно п. 7.1 погодилася що складовою та невід»ємною частиною пропозиції є Правила та тарифи Банку, з якими попередньо ознайомлена та повністю згодна.

Згідно представленого ПАТ «Дельта Банк» розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № 004-25509-010713 станом на 29.11.2017 року заборгованість ОСОБА_1 становить 53284,48 грн. та складається з: 37396,48 грн. - простроченого тіла кредиту; 15 888,00 грн. заборгованості за комісіями.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд, з посиланням на ст.ст. 525, 526, 546 1048, 1050, 1054 ЦК України, виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, у неї виникла заборгованість за вказаним кредитним договором, розмір якої підтверджений наданим позивачем розрахунком, не спростований відповідачем, та стягнув заборгованість за кредитом у розмірі 37396,48 грн. - простроченого тіла кредиту.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення суми простроченої заборгованості по нарахованій комісії за кредитне обслуговування в розмірі 15 888,00 грн, суд правильно виходив із того, що банк встановивши в договорі комісію за управління кредитом не надав суду даних про те, які саме послуги за вказану комісію були надані позичальнику.

Судом встановлено, що між сторонами укладено споживчий кредит, ПАТ «Дельта Банк» надав кошти фізичній особі ОСОБА_1 кошти (без визначення цілі одержання кредиту) у тимчасове користування під процент на умовах строковості та платності.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Крім того, як зазначив Верховний Суд України 16 листопада 2016 року за результатами розгляду справи № 6-1746цс16 в правовій позиції: «Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо)».

Колегія суддів зазначає, що споживач є вразливою стороною договірних відносин, саме тому законодавець визначився з посиленим захистом споживачів і закріпив це у відповідних нормах Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема за положеннями абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону (в редакції, що діяла на час правовідносин, що виникли між сторонами), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2071цс16.

Доводи апеляційної скарги, про те, що відповідач, укладаючи кредитний договір та підписуючи його, взяв на себе зобов'язання в тому числі сплачувати комісію за кредитне обслуговування - є необґрунтованими і не впливають на правильність рішення в цій частині.

Як зазначено вище, в силу ч. 4 ст.11 Закону (в редакції, яка діяла на час правовідносин, що виникли між сторонами), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ч.2 ст.ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним, судом не вимагається.

З урахуванням наведеного, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову Банку в частині стягнення з відповідача комісії за кредитне обслуговування в розмірі 15 888,00 грн.

Таким чином, судом першої інстанції досліджено надані сторонами докази, їм дана належна правова оцінка і прийнято рішення згідно діючого законодавства. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду від 05 грудня 2018 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко