Номер провадження: 22-ц/813/4039/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Одеського казенного експериментально-ортопедичного підприємства про поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації частини не використаної щорічної чергової відпустки та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

05 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був ним уточнений, до Одеського казенного експериментально-ортопедичного підприємства про поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації частини не використаної щорічної чергової відпустки та моральної шкоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 25 липня 2018 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу в Одеське казенне експериментально-ортопедичне підприємство інженером з охорони праці з випробувальним терміном строком на 2 (два) місяці, та за сумісництвом виконував обов'язки особи, відповідальної за пожежну безпеку.

01 жовтня 2018 року ОСОБА_3 був звільнений з роботи як такий, що не витримав випробувального терміну. З наказом про звільнення позивач був ознайомлений 11 жовтня 2018 року.

Однак, позивач ОСОБА_3 вважає, що його звільнення суперечить нормам законодавства про працю, а саме, вимогам ст. 28 КЗпП України, так як його не було попереджено про звільнення в письмовій формі за три дні. Крім того, позивач під час звільнення був тимчасово непрацездатний в період з 19.09.2018 по 01.10.2018 року. Також позивач зазначає, що за період роботи він не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, а з боку відповідача було порушено вимоги ст. 29 КЗпП України в частині ознайомлення ОСОБА_3 із колективним договором, не було проінструктовано з питань охорони праці, та не було проведено навчання з питань протипожежної безпеки. Крім того, на думку позивача, за вересень 2018 року йому було зменшено заробітну плату та не виплачено її в повному обсязі.

На підставі зазначеного ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві з урахуванням уточнених позовних вимог правових підстав.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 1 ст. 274 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_3 з посади інженера з охорони праці Одеським казенним експериментально-ортопедичним підприємством таким, що проведено без законної підстави.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді інженера з охорони праці в Одеському казенному експериментально-ортопедичному підприємстві.

Стягнуто з Одеського казенного експериментально-ортопедичного підприємства на користь О.В. середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29 736,40 гривень та моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

У апеляційній скарзі Одеське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа виникає з трудових відносин, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене: 11.04.2019 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, та заперечення на неї, що містяться у відзиві на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Колегія суддів зауважує, що рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку в частині поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

За приписами ст. 27 КЗпП строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. Строк випробування при прийнятті на роботу робітників не може перевищувати одного місяця. До строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини.

Відповідно до ст. 28 КЗпП України коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах. У разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом №117-ос від 25 липня 2018 року, позивач ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду інженера з охорони праці Казенного підприємства «Одеське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство» з 26 липня 2018 року зі строком випробування 2 ( два) місяці, з яким він був ознайомлений під особистий підпис (а. с. 39).

З акту №01 від 18 вересня 2018 року вбачається, що посадовими особами Казенного підприємства «Одеське казенне експериментально-ортопедичне підприємство», враховуючи рівень кваліфікації позивача ОСОБА_3 та неналежне виконання останнім своїх обовязків, прийнято рішення щодо усного інформування про звільнення ОСОБА_3, як такого, що не пройшов випробувальний термін та підготовки листа про звільнення на адресу реєстрації ОСОБА_3 в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 28 КЗпП України (а. с. 40).

Наказом №149-ос від 01.10.2018р. із позивачем ОСОБА_3 припинено трудовий договір за ст. 28 КЗпП України як такого, що не пройшов випробувального терміну, з яким він був ознайомлений під особистий підпис (а. с. 43).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивача ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади інженера охорони праці за ст. 28 КЗпП України без законних підстав, оскільки відповідачем не було доведено належним чином факт неналежного виконання позивачем трудових обовязків, та він не був письмово повідомлений про подальше звільнення за три дня, що є підставою для поновлення позивача на попередній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд також виходив, що позивачу ОСОБА_3 завдана також моральна шкода в розмірі 1 000 гривень, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку з порушенням його трудових прав, втратою нормальних життєвих звязків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як розяснено у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо).

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобовязаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, порушення його трудових прав при його звільненні, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, звільнення позивача з посади інженера з охорони праці на законних підставах.

Однак, в судовому засіданні суду першої інстанції позивачем ОСОБА_3 не було доведено належним чином те, що при його звільненні з посади були порушені його трудові права та не були спростовані надані відповідачем письмові докази.

Так, заперечуючи проти позову представник відповідача, Казенного підприємства «Одеське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство», зазначив, що 26 липня 2018 року ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду інженера з охорони праці з випробувальним терміном на 2 місяці, оскільки рівень його професійного досвіду не відповідав вимогам, визначеним у посадовій інструкції інженера з охорони праці.

При прийнятті на роботу ОСОБА_3 було ознайомлено із посадовою інструкцією та колективним договором, про що свідчить запис у наказі.

За час роботи на підприємстві відповідача, ОСОБА_3 систематично не виконувалися та неналежно виконувалися його посадові обовязки та функції, про що неодноразово подавались службові записки працівників підприємства відповідача.

18 вересня 2018 року на відповідній нараді було прийнято рішення про інформування ОСОБА_3 про його звільнення як такого, що не пройшов випробувальний термін, про що було складено відповідний акт.

У той же день 18.09.2018р. було складено відповідний лист інформування. Разом із цим, ОСОБА_3 було звільнено з посади інженера з охорони праці 01.10.2018 року, так як з 19.09.2018 по 28.09.2018 року останній перебував на лікарняному. В день звільнення ОСОБА_3 було проінформовано про необхідність ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, однак останній відмовився це зробити, про що було складено відповідний акт.

В цей же день із ОСОБА_3 було проведено повний розрахунок, а 11.10.2018 року відповідачем було прийняте рішення про направлення на адресу ОСОБА_3 завіреної копії наказу про його звільнення з повідомленням про необхідність зявитися для отримання трудової книжки.

На підтвердження обставин, на які послався представник відповідача як на заперечення проти позову, суду першої інстанції було надано доповідні записки працівників підприємства: інженера з ремонту ОСОБА_4 від 17 серпня 2018 року про відсутність реагування позивача на повідомлення про обєкт підвищеної небезпеки, який потребує ремонту чи заборони експлуатації (а. с. 41); юрисконсульта 2 категорії ОСОБА_5 від 27 серпня 2018 року про невиконання позивачем протокольного доручення №3 від 20 серпня 2018 року про затвердження переліку осіб для медичного огляду та укладання договору з медичною установою для проведення медичного огляду (а. с. 42); завідуючої сектору з кадрової роботи ОСОБА_6 від 10 вересня 2018 року про відсутність розробки позивачем перспективних та поточних планів роботи підприємства щодо створення безпечних та нешкідливих умов праці (а. с. 43).

18 вересня 2018 року на нараді за участю в.о. директора, головного інженеру ОСОБА_7, завідуючої сектору з кадрової роботи ОСОБА_6, заступника начальника фінансово-економічного відділу ОСОБА_8, юрисконсульта 2 категорії ОСОБА_5 було, в том числі заслухано інформацію позивача ОСОБА_3 про результати його роботи, за наслідками заслуховування якої, враховуючи рівень кваліфікації позивача та неналежне виконання останнім своїх обовязків, прийнято рішення щодо усного інформування про звільнення ОСОБА_3, як такого, що не пройшов випробувальний термін, про що його особисто було проінформовано на нараді, що підтверджується актом №01 від 18 вересня 2018 року (а. с. 40).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі вище приведених, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає їх належними та допустимими та приймає їх до уваги й вважає, що відповідачем, Казенним підприємством «Одеське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство», було доведено належним чином факт неналежного виконання позивачем трудових обовязків під час випробування та він був письмове повідомлений про подальше звільнення за три дня, що обєктивно та достовірно підтверджується матеріалами справи, отже позивача ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади інженера охорони праці за ст. 28 КЗпП України на законній підставі й його трудові права не були порушені.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_3 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але в судовому засіданні ним не було доведено, що відповідач порушив його права при звільнені з роботи. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги ОСОБА_3 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 235, 237-1 КЗпП України у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства задовольнити частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року в частині поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати та у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 11.04.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_9

ОСОБА_2