Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 621/960/16-ц

провадження № 61-35294св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Маміної О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 09 квітня 2014 року

ОСОБА_5 взяла у ОСОБА_4 в борг грошові кошти у сумі 200 000,00 грн, які зобов'язалася повернути у строк до 09 жовтня 2014 року без нарахування відсотків. Проте, зобов'язання за договором позики належним чином не виконала, у встановлені строки суму боргу не повернула.

ОСОБА_4, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь 343 764,00 грн, з яких, 200 000,00 грн - сума боргу, 127 400,00 грн - сума індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, 16 274,34 грн - 3 % річних.

У червні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 мотивовано тим, що укладаючи

09 квітня 2014 року договір позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вона була введена позикодавцем в оману. Зобов'язання за договором позики виконала, в рахунок погашення боргу передала позивачу автомобіль та металеві конструкції торгівельного павільйону.

ОСОБА_7 просила визнати договір позики від 09 квітня 2014 року, укладеного між нею та ОСОБА_6 недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 01 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики від 09 квітня 2014 року задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 200 000,00 грн заборгованості за договором позики, 127 400,00 грн інфляційних витрат та

16 274,00 грн 3 % річних.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі

3 436,44 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі

0,26 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики від 09 квітня 2014 року недійсним відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 суми боргу за договором позики від 09 квітня 2014 року та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання договори позики недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір позики був укладений між сторонами у письмовій формі та нотаріально посвідчений, у зв'язку з чим зазначені докази підтверджують не лише факт укладення цього договору між сторонами, але й факт передання зазначених в договорі позики грошей позичальнику. При розгляді справи відповідачем не було надано належних та допустимих доказів щодо повернення суми боргу, а також доказів щодо укладення зазначеного договору внаслідок омани з боку позивача. Отже, суд першої інстанції дійшов до висновку, що є правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення боргу та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 01 листопада 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до

ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 частину судового збору в сумі 1 890,19 грн за подачу апеляційної скарги.

В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова

від 01 листопада 2017 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції допустив неповноту встановлення обставин у справі, неправильно застосував норми матеріального права, зважаючи на що дійшов помилкового висновку щодо непогашення ОСОБА_5 боргового зобов'язання та задоволення первісного позову.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

25 квітня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що нотаріально посвідчений договір позики не є борговим документом. Суд апеляційної інстанції не мав права застосовувати статтю 545 ЦК України, оскільки дана норма матеріального права не може регулювати спірні правовідносини, а тому не підлягає до застосуванню при фактичних обставинах справи.

Суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність у позичальника оригіналу боргового документу, оскільки дублікат договору позики має силу оригіналу та був наданий суду.

В матеріалах справи відсутні докази передання ОСОБА_4 ОСОБА_5 оригіналів договору позики та розписки.

Судом не встановлено за яких обставин були знищені оригінали договору позики та розписки, оскільки такі документи вибули з володіння

ОСОБА_4 поза його волею та були знищені ОСОБА_5 також поза волею заявника.

Постанова апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року оскаржується в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до

ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Постанова апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, заявником не оскаржується, а тому судом касаційної інстанції відповідно до правил статті 400 ЦПК України в цій частині не перевіряється.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2018 року відкрито провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Червонозаводського районного суду міста Харкова.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Постанова апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року в частині залишення без змін рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 01 листопада 2017 року, яким відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним в касаційному порядку не оскаржується, а тому згідно правил статті 400 ЦПК України Верховним Судом не перевіряється.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції:

Апеляційним судом встановлено, що 09 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник отримав, гроші в сумі 200 000,00 грн, які ОСОБА_5 зобов'язалася повернути до 16 год. 00 хв. 09 жовтня 2014 року.

09 квітня 2014 року ОСОБА_9 надала ОСОБА_4 розписку, в якій підтвердила факт отримання в борг від позивача грошових коштів у сумі

200 000,00 грн.

Факт передачі ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_5 в якості позики та прийняття цих коштів сторонами не заперечується.

ОСОБА_9, заперечуючи проти заявлених позовних вимог ОСОБА_4, вказувала, що на виконання умов договору позики щодо повернення нею коштів, було передано у власність ОСОБА_4, за попередньою домовленістю з ним, металеві конструкції торгівельного павільйону та транспортний засіб. Після чого, ОСОБА_4, у зв'язку з належним виконанням договору позики, було передано їй оригінали договору позики та розписку, які вона у його присутності знищила у зв'язку з виконанням обов'язків.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України

від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постановах

від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Разом з цим, у постанові Верховний Суд України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно частин першої-третьої статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, пояснення надані сторонами у справі у їх сукупності, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до

ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, оскільки є доведеним факт виконання ОСОБА_5 зобов'язання щодо повернення грошових коштів за договором позики. З встановлених апеляційним судом фактів вбачається, що передання ОСОБА_4 ОСОБА_5 оригіналів договору позики та розписки, та подальше їх знищення останньою, в розумінні статті 545 ЦК України, свідчить про те, що остання борг погасила та скористалася належним їй правом на отримання боргових документів.

Ті обставини, що ОСОБА_4 отримав дублікат нотаріально посвідченого договору позики, який був наданий суду апеляційної інстанції для огляду, не є правовою підставою для задоволення первісного позову, а навпаки свідчить про те, що ОСОБА_4, у зв'язку з погашенням ОСОБА_5 боргових зобов'язань за договором позики, було передано останній, на виконання вимог статті 545 ЦК України, оригінали боргових документів.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції застосував статтю 545 ЦК України, яка не регулює правовідносини сторін, є безпідставними.

Стаття 545 розташована в Книзі п'ятій. Зобов'язальне право,

Розділ І. Загальні положення про зобов'язання, Глава 48. Виконання зобов'язання, яка кореспондується з Главою 71. Позика. Кредит. Банківський вклад § 1. Позика, що також знаходиться в Книзі п'ятій. Зобов'язальне право ЦК України. тобто апеляційний суд застосував норми матеріального права, які підлягають до застосування.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду Харківської області

від 27 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є. Червинська