Провадження № 22-ц/824/5280/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 10 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов'язання,-

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, який надалі уточнив і мотивував тим, що 13 вересня 2000 року між ним і відповідачем було укладено у письмовій формі договір позики, за яким він позичиввідповідачу грошові кошти в сумі 32580 грн. на строк до 13 березня 2001 року. На забезпечення виконання зобов'язання між сторонами укладено договір застави, за яким відповідач передав у заставу належний йому будинок по АДРЕСА_1

Вказував, що у зв'язку із неповерненням позики в обумовлений строк він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, який 15 липня 2002 року на підставі договору застави вчинив виконавчий напис про стягнення неповернутої суми боргу з урахуванням пені, інфляційних втрат і 3 % річних на загальну суму 66305,45 грн. За цим виконавчим написом відділом ДВС Шевченківського району відкрите виконавче провадження, однак відповідач борг не сплатив, з метою ухилення від виконання звертається до суду з численими заявами та скаргами, у зв'язку з чим він несе збитки від неповернення боргу. Вважає, що згідно вимог ст.625 ЦК України борг має бути повернутий із урахуванням індексу інфляції та 3 % річних і пені.

Після уточнення вимог, просив стягнути із відповідача на його користь станом на 01 грудня 2016 року втрати від інфляції в розмірі 57374,43 грн., 3% річних за період із 06 травня 2013 року в розмірі 5965,31 грн., проценти за користування позикою відповідно до облікової ставки НБУ за період із 06 травня 2013 року в розмірі 37479,84 грн., а разом стягнути 100819,58 грн.

Ухвалою суду від 18 квітня 2018 року позивача ОСОБА_4 замінено на ОСОБА_3 у зв'язку із відступленням права вимоги.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 10 січня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 % річних у розмірі

- 2 -

1676,31 грн., інфляційні втрати в розмірі 10645,10 грн., проценти за користування позикою в сумі 18461,71 грн. В решті позову відмовлено, вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 18461,71 грн. стягнуті судом після закінчення строку дії договору позики, що суперечить закону. Окрім того, суд порушив процесуальні норми щодо права на участь сторони відповідача в судовому процесі, зокрема суд розглянув справу незважаючи на подані через канцелярію та засоби електронного зв'язку клопотання про відкладення справи, що позбавило сторону відповідача заявити клопотання про застосування строку позовної давності.

Позивач ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 100819,58 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 вересня 2000 року між ОСОБА_4 і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 позичив відповідачу грошові кошти в сумі 32580 грн. на строк до 13 березня 2001 року. Договір позики укладено у письмовій формі і він містить всі істотні умови, в тому числі як суму позики, так і порядок та строк її повернення, відповідальність сторін за порушення його умов.

На забезпечення виконання зобов'язання за договором позики між ОСОБА_4 і

- 3 -

відповідачем укладено договір застави, за яким відповідач передав у заставу належний йому будинок по АДРЕСА_1

Також, судом встановлено, що в обумовлений договором строк відповідач ОСОБА_2 позику не повернув, а тому за заявою ОСОБА_4 15 лютого 2002 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вчинив виконавчий напис, де запропонував звернути стягнення на належне боржнику ОСОБА_2 заставлене майно - житловий будинок по вул.Шаумяна 22 у м.Києві для стягнення заборгованості за договором позики від 13 вересня 2000 року в розмірі 66305,45 грн., в тому числі: позика - 32580 грн.; втрати від інфляції за період з 14 березня 2001 року по 01 травня 2002 року - 2768,20 грн.; 3% річних за період з 14 березня 2001 року по 15 липня 2002 року - 1309,45 грн.; пеня за період з 15 січня до 15 липня 2002 року згідно з п.12 договору застави - 29 647,80 грн.

Окрім того, встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26 квітня 2016 року у справі №761/7911/15-ц стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3 % річних у розмірі 2932,20 грн. та інфляційні втрати в розмірі 9317,78 грн. за період із 17 березня 2012 року по 16 березня 2015 року.

На підставі договору про відступлення права вимоги від 29 березня 2017 року ОСОБА_3 набув право вимоги до відповідача за договором позики і договором застави.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у зв'язку із неповерненням позичених коштів відповідач як позичальник порушив права позивача як позикодавця, передбачені ст.ст.1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту, а тому із відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати та 3 % річних за час прострочення.

При цьому суд виходив з того, що оскільки рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26 квітня 2016 року із відповідача вже було стягнуто 3 % річних та інфляційні втрати станом на 16 березня 2015 року, то наступне нарахування 3 % річних і інфляційних втрат слід виконати за період після ухвалення судового рішення і виключно на суму позики 32580 грн., а не на всю вказану у виконавчому написі суму 66305,45 грн., яка включає окрім суми позики ще й пеню, 3 % річних та інфляційні.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються ст.ст.1046, 1049 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми.

За таких обставин, з огляду на невиконнання грошового зобов'язання у вигляді позики, суд обгрунтовано стягнув із відповідача інфляційні втрати та 3 % річних.

Проте, колегія суддів не може погодитися із рішенням суду в частині стягнення процентів з наступних підстав.

Стягуючи проценти за користування позикою в сумі 18461,71 грн., суд погодився із нарахуванням суми процентів за період із 06 травня 2013 року по 01 грудня 2016 року,хоча строк дії договору позики закінчися 13 березня 2001 року.

При цьому суд не врахував, що право кредитора нараховувати проценти за договором

- 4 -

позики припинилося зі спливом строку її надання, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку надання позики) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.

Відповідний правовий висновок ВеликоїПалати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Зазначене порушення, яке допустив суд першої інстанції, призвело до неправильного вирішення спору в частині стягнення поцентів.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині, оскільки закон не передбачає нарахування процентів за договором позики після закінчення строку його дії.

В решті колегія суддів залишає судове рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуальних норм щодо права сторони відповідача на участь в судовому процесі, що виразилося у розгляді справи за відсутності відповідача та незважаючи на подані через канцелярію та засоби електронного зв'язку клопотання про відкладення справи, необгрунтовані.

Суд першої інстанції вірно розглянув справу у відсутність відповідача, який був належно повідомлений, з огляду на відсутність поважних причин його неявки, а також з урахуванням тривалості судового провадження, яке відкрите 08 червня 2016 року і не знаходило свого вирішення на протязі більш як два з половиною роки, що не відповідає принципу розумності строків розгляду справи (ст.2 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що розгляд справи у відсутність відповідача позбавив його можливості заявити клопотання про застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення процентів, як безпідставні.

По-перше, апеляційний суд скасував оскаржуване рішення в цій частині за його необгрунтованістю, а відтак дані доводи не мають правового значення.

По-друге, колегія суддів зауважує, що такі доводи носять характер припущень, бо відповідач не надав суду доказів, які саме об'єктивні причини заважали йому під час розгляду справи на протязі більш як двох з половиною років подати таку заяву суду, в тому числі зазначити про застосування цього строку у відзиві на позов, поданому ОСОБА_2 у листопаді 2018 року.

- 5 -

По-третє, колегія суддів враховує відсутність перешкод щодо направлення заяви про застосування строку позовної давності разом із клопотанням про відкладення справи, на що посилається відповідач.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Інші доводи скаржника апеляційним судом враховані.

Відповідно до приписів ч.13 ст.141 ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 10 січня 2019 року в частині стягнення процентів за користування позикою в сумі 18461 гривень 71 коп. скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 10 січня 2019 року в частині судових витрат змінити, стягнувши із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 123 гривні 21 коп.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 10 січня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: