КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 759/1850/17 Головуючий у 1 інстанції: Миколаєць І.Ю.
провадження № 22-ц/824/6480/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Журби С.О., Таргоній Д.О.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2019 року у складі судді Миколаєць І.Ю. справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 14.10.2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «FIAT DOBLO» (державний номерний знак НОМЕР_2), під керуванням ОСОБА_4 і «MITSUBISHI GRANDIS» (державний номерний знак НОМЕР_1) під керуванням ОСОБА_3. Власником автомобіля «FIAT DOBLO» є позивач - ОСОБА_2

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. У результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано майнову шкоду, що становила 115 779 грн., з яких вартість запчастин: 107 159 грн. та вартість робіт - 8620 грн.

25.01.2017 року позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з проханням відшкодувати йому шкоду, завдану в результаті ДТП, але завдану йому шкоду не було відшкодовано.

Позивач зазначав, що моральна шкода підлягає стягненню на його користь, так як пошкоджено його майно, а саме: автомобіль, який від придбав 27.11.2015 року за 19 550 євро, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу, та що з дати придбання автомобіля до ДТП пройшов майже рік, тобто автомобіль був практично новий.

При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягала до стягнення позивач вказував на те, що тяжких наслідків для позивача у результаті дорожньо-транспортної пригоди не настало, але він зазначав незручності та йому необхідно було вживати певні дії для пересування даним автомобілем, який не замикався.

За таких обставин, оцінюючи розмір моральних страждань позивача, враховуючи засади розумності та справедливості, просив відшкодувати моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень.

Також просив стягнути судовий збір у розмірі 2757 грн. 79 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішеннясуду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовну заяву задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди, а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, і суд вважав, що першочергово позивач повинен був звернутися з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону повністю не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 14.10.2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «FIAT DOBLO» (державний номерний знак НОМЕР_2) під керуванням ОСОБА_4 і «MITSUBISHI GRANDIS» (державний номерний знак НОМЕР_1) під керуванням ОСОБА_3.

Власником автомобіля «FIAT DOBLO» є позивач - ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 25.11.2015 року.

Постановою Броварсокого міськрайонного суду Київської області від 15.11.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Згідно з кошторисом надання послуг від 03.01.2017 року виконавцем ФОП ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 були виконані роботи (надані послуги) на суму 115 779 грн. з яких вартість запчастин становить: 107 159 грн. та вартість робіт 8620 грн (а.с.18).

Встановлено, що 20.10.2016 року позивач звернувся із заявою до Моторного (транспортного) страхового бюро України, про що позивачу видано відповідне повідомлення, що станом на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність позивача та відповідача не були застраховані за договором добровільного страхування майна КАСКО, а тому відшкодування позивач не міг отримати.

25.01.2017 року позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з проханням відшкодувати йому шкоду, завдану в результаті ДТП, після розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно відповідача, але завдану шкоду не відшкодовано.

19.10.2018 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз надано суду повідомлення про неможливість надання висновку автомобільно-товарознавчої експертизи №17605/18-54 від 18.10.2018 року та матеріали повернуті на підставі ч.8 ст.72 ЦПК України у зв'язку з тим, що автомобіль повністю відновлений, а кольорові фотознімки КТЗ в пошкодженому стані не надані, і по матеріалах справи неможливо провести дослідження.

За ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до вимог ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з п.1 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Отже, власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Як вбачається з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року, коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій завдавача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку з заподіянням шкоди майну. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Суд першої інстанції вважав, що першочергово позивач повинен був звернутися з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України і в матеріалах справи відсутні квитанції про оплату відновлювального ремонту.

Зокрема, у зв'язку з відсутністю підтверджуючих документів про сплату позивачем 115 779,00 грн. та у зв'язку з поверненням не виконаної експертизи суд вважав необхідним відмовити у задоволенні позову.

Також суд вважав, що зазначені у кошторисі надання послуг від 03.01.2017 року витрати на ремонт пошкодженого автомобіля є завищеними без результатів експертизи.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками, на підставі яких судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, 05.07.2018 року представником позивача було додано до матеріалів справи USB-накопичувач, на якому міститься відеозапис з відео-реєстратора від 14.10.2016 pоку, а також акт здачі - приймання робіт (наданих послуг) згідно рахунку №163 від 08.04.2017 року (а.с.63-64).

З відеозапису з відео-реєстратора від 14.10.2016 року вбачаються пошкодження автомобіля позивача після зіткнення з автомобілем відповідача, а актом здачі - приймання робіт (наданих послуг) згідно рахунку №163 від 08.04.2017 року підтверджується те, що на відновлення автомобіля Позивач витратив 115 779, 00 грн.

Крім цього, наявність та характер пошкоджень автомобіля позивача були зазначені працівниками поліції в протоколі про дорожньо-транспортну пригоду, що також міститься в матеріалах даної справи (а.с.28-30).

Проте, суд першої інстанції вказані докази не дослідив, внаслідок чого прийшов до необгрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог позивача.

Як на на одну з підстав відмови у позові суд першої інстанції посилався також на відсутність квитанцій на оплату відновлювального ремонту автомобіля позивача.

Проте, відповідно до ч.1, ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Отже позивач має право відшкодувати збитки які вже поніс для відновлювального ремонту, а також збитки, які мусить понести в майбутньому.

Достатніми доказами вже понесених збитків на ремонт автомобіля є квитанції про оплату ремонтних робіт.

В той же час, достатніми доказами того, що позивач мусив понести збитки на відновлення свого автомобіля в розмірі 115 779, 00 грн. є кошторис надання послуг від 3. 01 2017 року та акт здачі - приймання робіт (наданих послуг) згідно рахунку №163 від 8 квітня 2017 року.

Позивач надав суду вищезазначений кошторис та акт - здачі приймання ремонтних робіт, якими встановлено, що йому були надані послуги з ремонту вказаного автомобіля на суму 115 779, 00 грн.

Проте, суд на зазначені обставини уваги не звернув.

Крім того, повідомленням КНДНІСЕ про неможливість надання експертного висновку від 18.10.2018 pоку підтверджується та обставина, що автомобіль станом на момент проведення його огляду експертами був повністю відновлений, що підтверджує ту обставину, що ремонт автомобіля було проведено, а позивачем в свою чергу за нього сплачено грошові кошти, внаслідок чого останнім отримано матеріальні збитки.

У зв'язку з наведеним позивач вважав, що суд першої інстанції мав стягнути з відповідача на його користь 115 779, 00 грн. витрат на проведення ремонту пошкодженого автомобіля.

Позивач в апеляційній скарзі стверджує, що в разі, коли суд першої інстанції не погоджувався з розміром збитків, завданих позивачу, то мав відшкодувати той розмір збитків, які вважав достатніми для відновлення пошкодженого автомобіля, виходячи з відеозапису із відео - реєстратора від 14.10.2016 року

Проте, суд першої інстанції не дивлячись на наявність доказів понесених збитків та встановленої вини відповідача в завданні таких збитків повністю відмовив позивачу в їх відшкодуванні, і це при тому, що надані позивачем докази не були спростовані іншою стороною (відповідачем).

Щодо моральної шкоди, то судом першої інстанції не було враховано того, що відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п.5 Постанови Пленуму №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Позивач стверджує, що автомобіль він придбав 27.11.2015 року за 19550 євро, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу, та з дати придбання автомобіля до ДТП пройшов майже рік, тобто автомобіль був практично новий, а тому його пошкодження завдало йому душевних страждань.

Крім цього, пошкодженням автомобіля останньому було завдано значних незручностей, так як він (позивач) проживає в селі Першотравнене Броварського районуКиївської області і власний автомобіль був необхідний для щоденного використання і значних переїздів, а відсутність справного автомобіля створила йому великі труднощі та завдала душевних переживань.

Після дорожньо-транспортної пригоди, крім інших механічних пошкоджень, в автомобілі пошкоджено задній бампер, багажник з двох сторін та кришка багажника, що призвело до того, що автомобіль не закривався на замок і його не можна було просто залишити на вулиці. Внаслідок цього, позивач був змушений постійно переживати за свій незамкнений автомобіль та брати з собою знайомих, які за його відсутності залишалися у незамкненому автомобілі та охороняли його.

Однак, суд на зазначене уваги не звернув та в супереч положенням ст. 23 ЦК України відмовив позивачу у відшкодуванні моральної шкоди.

Виходячи з розміру завданої шкоди, розмір моральної шкоди є незначним і оцінений позивачем в 20 000,00 грн.

За змістом ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовують в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як вбачається з постанови Броварського міськрайонного суду Київської області власником автомобіля «MITSUBISHI GRANDIS» (державний номерний знак НОМЕР_1) є Відповідач.

Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Водночас правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, згідно зі ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі по тексту - Закон «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі ст.5 цього Закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Як вбачається зі ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст.ст.9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до ст.1194 ЦК України в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Проте, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

За ч.1 ст.12, ч.2 ст.14 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно зі ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому, відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Отже, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно - правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності.

Отже, звернувшись до суду з позовною заявою до відповідача про відшкодування завданої майнової шкоди, позивач реалізував своє абсолютне право на відшкодування завданої майнової шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоду і дане право не може бути обмежене через наявність договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким намомент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована цивільно-правова відповідальність Відповідача.

Однак, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та відмовив у задоволенні позову в зв'язку з тим, що позивач першочергово мав звернутися до Моторного (транспортного) страхового бюро України, а не до відповідача.

При тому, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на постанову ВеликоїПалати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, в якій визначено, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик заподіювача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Саме на підставі зазначеного висновку Верховного Суду суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач мав звернутися першочергово з позовом до страховика (МТСБУ), а не до страхувальника (відповідача).

Проте, судом першої інстанції не взято до уваги те, що у вказаній Постанові Верховного Суду також зазначено про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

А тому із зазначеного вбачається те, що в тому випадку, якщо страховик відмовляється відшкодовувати шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної шкоди обов'язок з такого відшкодування покладається саме на страхувальника.

Як було зазначено вище, 25 січня 2017 року позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з проханням відшкодувати йому шкоду, завдану в результаті ДТП, після розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно відповідача. Проте, це не позбавляло позивача права звертатися до суду з позовною заявою.

З огляду на вищенаведене, внаслідок неповного з'ясування всіх обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права суд першої інстанції прийшов до необгрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено наявність матеріальних та моральних збитків, а також того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого права внаслідок звернення з позовними вимогами до неналежного відповідача.

Згідно з ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, прийняте судом першої інстанції внаслідок неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню відповідно до ст.376 ЦПК України.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови.

Колегія суддів з врахуванням всіх обставин справи, наявних доказів в матеріалах справи вважає за необхідне скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 лютого 2019 і ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити і стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3, матеріальну шкоду в сумі 115 779,00 грн., моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн. а також судові витрати в сумі 5647,39 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2019 скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3, матеріальну шкоду в сумі 115 779,00 грн., моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн. а також судові витрати в сумі 5647,39 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: