КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 754/11948/15-ц

провадження № 22-ц/824/4733/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Русскіної Олени Василівни

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року у складі судді Клочко І.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання кредитних договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання кредитних договорів недійсними.

В обґрунтування вимог зазначав, що його дружина ОСОБА_3 є пенсіонером та інвалідом ІІ групи з непридатністю до регулярної праці у зв'язку з психічним захворюванням, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК №005547 від 04 квітня 2005 року. Вказував на те, що наявність у ОСОБА_3 психічного захворювання призводить до того, що вона не може повною мірою усвідомлювати і аналізувати значення свої дій та їх наслідків.

Зазначав, що 21 серпня 2013 року у магазині побутової техніки «Ельдорадо» відповідач уклав кредитний договір №005-28026-210813 з ОСОБА_3 без довідки про її доходи на придбання електронної техніки та супутніх до неї товарів на суму 13 753,66 грн. зі строком договору кредиту 36 місяців і загальною сумою платежів у розмірі 23 658,29 грн. Придбану техніку за кредитні кошти було передано третій особі, яка напередодні запропонувала ОСОБА_3 отримати від неї грошові кошти, якщо вона укладе кредитний договір на своє ім'я.

Посилався на те, що у зв'язку з нездатністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними з причин хронічного психічного розладу ОСОБА_3 поставила свою сім'ю у скрутне матеріальне становище та отримала загострення психічної хвороби. Вказане стало підставою для призначення проходження амбулаторного інтенсивного медикаментозного лікування та визнання в судовому порядку ОСОБА_3 недієздатною.

Зазначав, що ОСОБА_3 уклала три кредитні договори з відповідачем: договір №005-28026-210813 від 21 серпня 2013 року, договір №008-29002-180214 від 18 лютого 2014 року та договір №005-29561-091214 від 09 грудня 2014 року.

Звертав увагу на те, що відповідач при укладенні кредитних договорів з ОСОБА_3 допустив грубі порушення, а саме не врахував те, що клієнт є інвалідом ІІ групи, пов'язаної з психічним захворюванням, та має єдиний офіційний дохід у виді пенсії розміром 1 254,55 грн. Уважає, що договори виходять за межі дрібних побутових, укладені не в інтересах сім'ї та без згоди позивача.

У процесі розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та відповідно до останньої редакції уточнених позовних вимог від 10 січня 2018 року (заяви про оптимізацію підстав позовних вимог) просив визнати кредитні договори №005-28026-210813 від 21 серпня 2013 року, договір №008-29002-180214 від 18 лютого 2014 року та договір №005-29561-091214 від 09 грудня 2014 року, укладені між відповідачем та ОСОБА_3, недійсними згідно зі статтею 225 ЦК України та застосувати правові наслідки недійсності правочину, передбачені частиною 1 статті 216 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 31 січня 2019 року представник ПАТ «Дельта Банк» - Русскіна О.В. подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, неповно з'ясував фактичні обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що на момент укладення оспорюваних договорів ОСОБА_3 не було визнано недієздатною, тобто не існувало судового рішення, яке б набрало законної сили.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу виконувала свої зобов'язання відповідно до умов кредитних договорів та вносила грошові кошти на погашення заборгованості, що підтверджується виписками по рахункам.

Зазначає, що 23 січня 2014 року ОСОБА_3 зареєструвала статус фізичної особи-підприємця та припинила підприємницьку діяльність 21 листопада 2014 року, однак, суд не врахував вказаної обставини. Крім того, суд не врахував доводи відповідача про те, що на момент укладення кредитних договорів були дотримані всі вимоги відповідно до статті 203 ЦК України.

Уважає, що висновок експертизи не може братися до уваги суду, оскільки є недопустимим та неналежним доказом по справі з огляду на те, що такий висновок суперечить наявним матеріалам справи та не несе жодного доказового значення.

25 лютого 2019 року позивач подав до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа не скористалася своїм правом на подачу до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направила.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Позивач в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа у судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, прийнявши до уваги висновок судово-психіатричного експерта № 73 від 02 лютого 2017 року, виходив з того, що у період укладання оспорюваних кредитних договорів недієздатна ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому оспорювані договори вчинено без додержання в момент укладення договору вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, щодо наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності в особи, яка вчиняє правочин.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 21.08.2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №005-28026-210813, згідно умов якого ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 13 753,66 грн. на строк 36 місяців з фіксованою процентною ставкою 0,01% річних на придбання товарів у ТОВ «ДІЄСА», а саме: планшету Apple iPad 4G, чохла Apple SmartCase та прибуткової карти, цифрової фотокамери Canon EOS 1100 D (а.с. 5-6, т.1).

18.02.2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №008-29002-180214, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку, який становить 30 300 грн. (а.с. 13).

09.12.2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №005-29561-091214, згідно з умовами якого ПАТ «Дельта Банк» надав ОСОБА_3 кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 30 000 грн. та на день укладення цього договору встановив ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 4 771,61 грн. (а.с. 19-21, т.1).

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_3 здійснювалось часткове погашення заборгованості за вищевказаними кредитними договорами (а.с. 25-52, 90-104, т. 1).

Відповідно до копії довідки до акта огляду МСЕК серії КА-1 №005547 ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності з 01.04.2005 року безстроково (а.с. 59, т.1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.12.2015 року визнано ОСОБА_3 недієздатною та призначено її опікунами ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 18.12.2015 року (а.с. 57, т.2).

Відповідно до вищевказаного рішення ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_3

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частинами першою, третьою, четвертою, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, встановлені статтею 225 ЦК України.

Згідно з наведеною статтею правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

В оцінці спірних цивільних відносин та встановлених судами обставин, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 404/254/15-ц.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами для встановлення того, чи була здатна особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначена правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та Верховного Суду у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 596/148/16-ц.

Пунктом 2 частини першої статті 105 ЦПК України встановлено, що призначення експертизи судом є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №73 від 02 лютого 2017 року ОСОБА_3 в момент укладання кредитних договорів №005-28026-210813 від 21.08.2013 року, №008-29002-180214 від 18.02.2014 року та №005-29561-091214 від 09.12.2014 року страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді шизофренії, параноїдної форми, безперервно-прогредієнтний тип перебігу, маніформно-параноїдний синдром (МКХ-10:F 20.00); не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (а.с. 226-230, т.2).

Відповідно до статті 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

Відповідно до статті 110 ЦК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

З висновку експерта убачається, що він зроблений комісією, до складу якої входили спеціалісти вищої кваліфікаційної категорії, з вищою медичною освітою, стажем роботи по спеціальності понад 20 років, попереджені про відповідальність за відмову або видачу явно неправдивого висновку за ст.ст. 384, 385 КК України, на підставі матеріалів даної цивільної справи, амбулаторної карти, медичних карт стаціонарного хворого ОСОБА_3 та ксерокопії висновку судово-психіатричного експерта №820 від 24 вересня 2015 року, в якому чітко зазначено, що ОСОБА_3 у період укладення вищевказаних кредитних договорів не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

Отже, такий висновок є належним та допустимим доказом по справі, а також належним підтвердженням психічного стану ОСОБА_3 саме на час вчинення правочину та підставою для визнання укладених нею кредитних договорів недійсними з огляду на норми частини першої статті 225 ЦК України.

Ураховуючи наведене, доводи апелянта, що висновок експерта не може вважатися допустимим та належним доказом є безпідставними та необґрунтованими.

Окрім того, під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_5, які підтвердили, що в період укладання оспорюваних кредитних договорів ОСОБА_3 страждала на психічне захворювання.

Згідно статей 57, 60, 61 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з викладеного, колегія уважає, що суд першої інстанції, належним чином дослідивши наявні у справі докази, медичну документацію з огляду ОСОБА_3, взявши до уваги покази свідків та встановивши, що за результатами судової експертизи ОСОБА_3 в момент укладання кредитних договорів №005-28026-210813 від 21.08.2013 року, №008-29002-180214 від 18.02.2014 року та №005-29561-091214 від 09.12.2014 року страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді шизофренії, параноїдної форми, безперервно-прогредієнтний тип перебігу, маніформно-параноїдний синдром (МКХ-10:F 20.00), не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Докази та обставини, на які посилається представник ПАТ «Дельта Банк» в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» висновків суду першої інстанцій не спростовують та на законність судового рішення не впливають.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об'єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - РусскіноїОлени Василівни - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна