Справа № 158/333/19
Провадження № 2-о/0158/16/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 квітня 2019 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Корецької В.В.
за участю секретаря Процик Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заявлені вимоги мотивує тим, що 09.04.2014 року на підставі Указу Президента «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року був призваний на військову службу по мобілізації у військову частину НОМЕР_1 на посаду старшого водія-механіка бойової машини піхоти у складі 51 ОМБр у званні солдата, був залучений та брав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей, з 09.05.2014 року по 22.05.2014 року.
Зазначає, що 22.05.2014 року під час виконання службових обов`язків по захисту незалежності, суверенітету, та територіальної цілісності України, поблизу м. Волноваха Донецької області під час нападу на блокпост найманців Російської Федерації отримав вогнепальне кульове сліпе поранення верхньої третини лівого передпліччя.
Первинна медична допомога йому була надана у Волновахській ЦРЛ, пізніше був переведений у в/ч НОМЕР_2 , в/ч НОМЕР_1 . Витягом з протоколу ВЛК №584 від 14.07.2016 року встановлено, що вищезазначене поранення пов`язане із проходженням військової служби.
Висновком МСЕК йому встановлено ІІІ групу інвалідності та 10% втрати працездатності. 30.04.2015 року він отримав посвідчення учасника бойових дій.
Проте, витяг з протоколу ВЛК №584 від 14.07.2016 року, виданий на його ім`я, як і інші документи, що відповідно до законодавства встановлюють причинний зв`язок травм (поранень, контузій, каліцтв), не визначають причинно-наслідкового зв`язку цих поранень із збройною агресією Російської Федерації проти України, що необхідно йому для досягнення мети цього звернення - набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту.
Вважає, що внаслідок саме збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України, він отримав поранення поблизу м. Волноваха Донецької області.
Просить встановити юридичний факт його поранення при виконанні обов`язку військової служби 22.05.2014 року поблизу м. Волноваха, Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
У судове засідання заявник не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заяву підтримує в повному обсязі, просить її задовольнити.
Представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.
Представник Російської Федерації в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду через Посольство вказаної держави, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань до суду не подав.
Зі змісту ч.1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вбачається, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є громадянином України, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Знамирівка Ківерцівського району Волинської області, що стверджується копією паспорта серії НОМЕР_3 (а.с.23-26).
Згідно довідки Міністерства оборони України №809 від 21.10.2016 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проходив строкову військову службу з 06.04.2006 року по 05.04.2007 року, а військову службу по мобілізації з 09.04.2014 року по 04.04.2015 року /а.с.41/.
Як вбачається з довідки військової частини польова пошта НОМЕР_4 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України №7585 від 20.10.2014 року ОСОБА_1 в період з 09.05.2014 року по 22.05.2014 року безпосередньо брав участь в АТО в районі її проведення (Донецькій та Луганських областях) (а.с.42)
Факт отримання вогнепального поранення ОСОБА_1 при виконанні обов`язку військової служби 22.05.2014 року поблизу м. Волноваха, Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України підтверджується наступними доказами, наявними у матеріалах справи.
Довідкою військової частини п/п НОМЕР_4 про отримання травми (поранення, контузії, каліцтва) від 17.11.2014 року № 573, де зазначено, що 22.05.2014 року ОСОБА_1 при виконанні бойового завдання в ході АТО, під час виконання службових обовязків в ході АТО біля м. Волноваха Донецької області під час нападу на блокпост отримав вогнепальне кульове сліпе поранення верхньої третини лівого передпліччя (а.с. 113)
Довідкою ВЛК №584 від 14.07.2016 року встановлено, що вищезазначене поранення пов`язане із проходженням військової служби та виписками №№439, 2016, 2742 (а.с. 119-122).
Разом з тим, 30.04.2015 року заявник ОСОБА_1 отримав посвідчення учасника бойових дій (а.с. 123).
Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно із ст. 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей.
Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (ст. 106 Конституції України).
До повноважень Верховної ради України, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ (із змінами) збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Відповідно до ст. 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України», «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З даної заяви вбачається, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Незаконно анексувавши АР Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).
Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІвід 15квітня 2014року (із змінами і доповненнями), АР Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
Також постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив своє звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї Ради HATO, Парламентської Асамблеї Ради ОБСЕ, Парламентської Асамблеї Ради ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором та закликав міжнародне співтовариство визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни.
Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї Ради ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи елементи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганди, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації; підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права та становить серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі».
Резолюція Парламентської асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Крім того, факт тимчасової окупації Російською Федерацією частин Донецької та Луганської області, включаючи їх сухопутну територію у межах окремих районів, міст, селищ і сіл, надра та внутрішні води зафіксовано також ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» 18 січня 2018 року № 2268-VIII. Згідно із ст. 2 вказаного Закону окупація Російською Федерацією цих територій є незаконною, будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, а Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях або за прийняті ними незаконні рішення.
Відтак, уся відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Аналізуючи наведені обставини, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України, наслідком якої стала окупація частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей, є загальновідомим, а тому не потребує доказування відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Дослідивши докази, надані заявником, суд вважає вірним констатувати факт отримання ним поранення 22.05.2014 року поблизу м. Волноваха, Донецької області, де проходив військову службу заявник, під час бойових дій, спрямованих на відсіч збройної агресії Російської Федерації відносно України.
Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту вогнепального поранення ОСОБА_1 при виконанні обов`язку військової служби 22.05.2014 року поблизу м. Волноваха Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідне заявнику для визначення статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто, жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд прийшов до висновку, що вимоги заяви є обґрунтованими, доведеними, а тому заява підлягає до задоволення.
Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, ст.ст. 82, 223, 247, 259, 263-265, 273, 293, 315-319, 354 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в :
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.
Встановити юридичний факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 22.05.2014 року поблизу м. Волноваха, Донецької області, України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_1 .

Заінтересовані особи:

- Міністерство соціальної політики України, місцезнаходження за адресою: 01601, м.Київ, вул. Еспланадна, 8/10, ;

- Російська Федерація, адреса для листування: Посольство Російської Федерації в Україні, 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька