ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1928/19 Справа № 206/2688/18 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення немайнової шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2018 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровськанадійшов позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення немайнової шкоди.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення немайнової шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року та постановити нове, яким позов задовольнити.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до висновку, що суд не може втручатися в проведення судової експертизи, зокрема зазначати, які конкретно відповіді експерт повинен надати в своєму висновку, оскільки суд не має для цього спеціальних знань та експерт несе особисту відповідальність за наданий ним висновок (абзац 2 статті 4 Закону України «Про судову експертизу», стаття 384 Кримінального кодексу України) та позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між поведінкою відповідача та шкодою, яку він вважає йому завданою.

Але з таким висновком суду погодитись неможливо з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду був складений протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч.1 ст.185-3 КУпАП, в якому зазначалось, що останній проявив неповагу до суду шляхом неоднократного подання через канцелярію суду під виглядом процесуальних документів заяв, що містять образливі, непристойні висловлювання, викладені у брутальній формі на адресу суддів окружного суду, як носіїв судової влади.

Справу було передано на розгляд Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська.

23 липня 2009 року постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська по вищезазначеній справі призначено судово-психіатричну експертизу та перед експертами було поставлено такі питання:

1. Чи страждає правопорушник ОСОБА_1 будь-якими психічними захворюваннями?

2. Якщо страждає, то чи міг ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії або керувати ними при здійсненні ним вищевказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-3 КУпАП?

3.Чи не знаходився правопорушник ОСОБА_1 в момент здійснення правопорушення у тимчасовому хворобливому стані і чи міг він усвідомлювати свої дії або керувати ними?

Заявник ОСОБА_1 знаходився на стаціонарній судово-психіатричній експертизі в КЗ «ДКПЛ ДОР» (раніше КЗ «ДОКПЛ») з 23.07.2009 року по 24.07.2009 року та з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року.

23 липня 2009 року ОСОБА_1 був доставлений в КЗ «ДКПЛ ДОР» в супроводі співробітників МВС України для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. 24 липня 2009 року ОСОБА_1 було виписано з відділення через ЛКК самостійно по власній заяві у зв'язку із неможливістю винесення експертного рішення внаслідок відсутності характеризуючиї відомостей з діагнозом: «Без психотичних розладів на момент огляду».

14 вересня 2009 року ОСОБА_1 знов був доставлений в КЗ «ДКПЛ ДОР» в супроводі співробітників МВС України для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. Після проведення стаціонарної СПЄ с 14.09.2009 року по 08.10.2009 року ОСОБА_1 було виписано з відділення самостійно за власною заявою у зв'язку із закінченням експертизи.

Комісія експертів Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради (раніше Комунальний заклад «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради), 08 жовтня 2009 року склала відносно позивача «Акт № 36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи», у висновках якого на питання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року у справі № 3-1954/09 про проведення судово-психіатричної експертизи, було надано відповідь: «У зв'язку із складністю випадку, неясністю клінічної картини встановити діагноз та вирішити поставлені питання відносно ОСОБА_1 не виявляється можливим». Цим же Актом комісія рекомендувала суду призначити повторну судово-психіатричну експертизу позивачу.

Так, призначення та проведення судової експертизи регулюються чинним процесуальним законодавством України, Законом України «Про судову експертизу» та іншими нормативно-правовими актами з питань судово-експертної діяльності. Згідно із підпунктом 19 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим Указом Президента України від 30.12.1997 року № 1396, Міністерство юстиції України є організуючим та координуючим органом підпорядкованих науково-дослідних інститутів судових експертиз.

09 серпня 2010 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська закрив провадження в адміністративній справі щодо позивача у звязку з закінченням строку давності притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивач при зверненні до суду з дійсним позовом, зокрема в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відсутністю до тепер висновку щодо питань експертизи зазначених в постанові Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року порушуються його права, оскільки питання щодо презумпції його психічного здоровя не є вирішеним.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про психіатричну допомогу», якщо проведення судово-психіатричної експертизи потрібне в адміністративних, кримінальних та цивільних справах, вона призначається та проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом.

Перелік державних спеціалізованих установ, які здійснюють судово-експертну діяльність, визначено статтею 7 Закону України «Про судову експертизу». Одними із них є науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства.

Питання призначення та проведення судової експертизи, а також оцінка висновку судового експерта є компетенцією слідчих органів та суду згідно з ЦПК та КПК.

При необхідності проведення експертизи компетентний орган складає мотивовану постанову, в якій вказує підстави для проведення експертизи, прізвище експерта або назву установи, експертам якої доручається провести експертизу, питання, з яких експерт повинен дати висновок, об'єкти, які мають бути досліджені, а також перелічує матеріали, що пред'являються експертові для ознайомлення.

Висновок, який надається суду експертом, є процесуальним документом і може служити доказом у справі. Висновок експерта не є обов'язковим для суду і оцінюється судом в сукупності з іншими доказами. Експерт несе особисту відповідальність за наданий висновок, і ніхто не має права втручатися в проведення судової експертизи (абзац 2 статті 4 Закону України «Про судову експертизу», стаття 384 Кримінального кодексу України).

Оцінку доказам, зокрема проведеній експертизі, дає суд, прокурор та слідчий відповідно до законодавства України. У випадку, коли результати проведеної експертизи викликають сумнів, громадянин має право подати клопотання слідчому (судді), в провадженні якого знаходиться справа, про призначення повторної експертизи іншим експертам науково-дослідних інститутів судових експертиз або іншим експертам, що внесені до Реєстру.

Пункт 17 «Порядку проведення судово-психіатричних експертиз», затвердженим Наказом МОЗ України № 397 від 08.10.2001 року регламентує, що права й обов'язки експерта, на якого покладено виконання експертизи, незалежно від виду судочинства передбачаються Законом «Про судову експертизу» (ст.ст.12,13) та процесуальним законодавством.

Відповідно до п.1.7«Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5 (в редакції Наказу Міністерства юстиції України N 965/5 від 01.06.2009 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), підставою для проведення експертизи є передбачений законом процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом).

Згідно пункту 4.11. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5 (в редакції Наказу Міністерства юстиції України N 965/5 від 01.06.2009 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), «Висновок експерта (повідомлення про неможливість надання висновку) розглядається керівником експертної установи (або його заступником) і направляється особі або органу, яка призначила експертизу».

Згідно пункту 4.12. цієї «Інструкції…», «Висновок експерта складається з трьох частин: вступної (Вступ), дослідницької (Дослідження) та заключної (Висновки). Пункт 4.12 розділу 4 в редакції Наказу Міністерства юстиції № 1198/5 ( z0654-08 ) від 15.07.2008 »

Згідно пункту 4.21. цієї «Інструкції…»: «Повідомлення про неможливість подання висновку складається з трьох частин: вступної, мотивувальної та заключної.

У вступній частині викладаються відомості, указані в пункті 4.12 цієї Інструкції.

У повідомленні про неможливість надання висновку експерт попереджається про кримінальну відповідальність за ст. 385 Кримінального кодексу України ( 2341-14 ).

У мотивувальній частині викладаються причини, які обумовили неможливість надання висновку.

У заключній частині вказується про неможливість надання висновку.

Повідомлення про неможливість надання висновку оформлюється на бланку експертної установи, підписується експертом; підпис у заключній частині засвідчується відбитком печатки експертної установи.

Повідомлення про неможливість надання висновку складається у двох примірниках. Один примірник керівник експертної установи надсилає особі або органу, яка призначила експертизу, а другий - оформлюється як наглядове провадження і залишається в архіві експертної установи.

Якщо таке повідомлення надається під час судового розгляду, воно складається і підписується експертом у двох примірниках, один з яких подається до суду, а другий - керівникові експертної установи.

Якщо з одних питань експерт може дати відповідь, а з інших є підстави для повідомлення про неможливість надання висновку, складається один документ - висновок експерта. У цьому випадку експерт попереджається про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України ( 2341-14 ).

(Пункт розділу 4 із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства юстиції N 59/5 (z0648-05 ) від 10.06.2005 )»

Так, по закінченню проведення експертизи експертом складається висновок, а у разі неможливості її проведення повідомлення про неможливість надання висновку (п. 4.11. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 N 53/5 (в редакції Наказу Міністерства юстиції України N 965/5 від 01.06.2009, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 35 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого Наказом МОЗ №397 від 08.10.2001 року відповіді (експертизи) не можуть мати форму рекомендацій або вказівок слідству чи суду.

Відповідно до ст. 68 Конституції України визначено обов'язок кожного громадянина неухильно дотримуватись Конституції України, а також інших законів, не зазіхати на права і свободи інших людей. До відомостей, що ганьблять особу, слід відносити ті з них, які принижують честь, гідність і ділову репутацію громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі.

Згідно ч. 3 ст. 273 ЦК України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 3, 7 ст. 277 Цивільного кодексу України негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Зазначена норма відповідає нормі ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, якою передбачено, що захист репутації визнається легітимною метою для обмеження реалізації права вільно поширювати інформацію та ідеї.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Рішенням постановленим Європейським Судом з Прав Людини від 26.02.2015 року у справі «ОСОБА_1 проти України №2», визнано незаконне позбавлення волі ОСОБА_1 Однак це рішення згадує, але залишає невирішеним питання про презумпцію психічного здоровя заявника (параграфи 90,95-103):

95. Навіть якщо зазначене тримання не ґрунтувалося у вузькому розумінні (stricto sensu) на висновку про психічне захворювання заявника, а радше мало на меті його експертизу, це тримання слід проаналізувати з точки зору підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., рішення у справі «Варбанов проти Болгарії») (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, пп. 48-49, ECHR 2000-X, та «С.В. проти Румунії» (C.B. v. Romania), заява № 21207/03, пп. 49, 57 і 59, від 20 квітня 2010 року).

96. Тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобігання позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У звязку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33).

97. Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть тоді, якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48. Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у звязку з відмовою зазначеної особи зявитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само).

98. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоровя заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення.

99. Суд вважає, що попередня психіатрична експертиза, проведена принаймні на основі його листів, які викликали занепокоєння судді з приводу стану психічного здоровя заявника, - була не тільки можливою, а й необхідною.

100. Суд також надає ваги тому факту, що обставини справи не свідчили про невідкладність. Так, заявник добровільно зявився до суду та не виявляв будь-якої агресивної поведінки. Хоча законодавством України передбачено інші форми судово-психіатричних експертиз, які передбачають менше втручання, наприклад, амбулаторне обстеження або експертиза під час судового засідання, жоден з цих варіантів не розглядався.

101. Більше того, Суд зауважує про існування прогалини у відповідному національному законодавстві. Хоча застосовні положення національного законодавства передбачають доволі конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз, які проводяться в рамках кримінального або цивільного провадження, проведення таких експертиз в рамках адміністративного провадження фактично залишається неврегульованим (див. пункти 65-66, 70 і 71).

102. Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

103. Відповідно у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції.

З урахування того, що Комунальним підприємством Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради порушенні права позивача ОСОБА_1, тому існують підстави для зобовязання відповідача скласти висновок (акт) судово-психіатричної експертизи з наданням у цьому Акті визначених позивачем відповідей на запитання зазначені у постанові Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року, а саме:

1. Чи страждає правопорушник ОСОБА_1 будь-якими психічними захворюваннями?

2. Якщо страждає, то чи міг ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії або керувати ними при здійсненні ним вищевказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-3 КУпАП?

3.Чи не знаходився правопорушник ОСОБА_1 в момент здійснення правопорушення у тимчасовому хворобливому стані і чи міг він усвідомлювати свої дії або керувати ними?

Щодо моральної шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, в результаті дій працівників Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради позивач зазнав моральної шкоди, яка виразилася у тому, що була принижена його честь, гідність, престиж, ділова репутація та завдано моральні страждання.

Такі дії відповідача порушили звичайний уклад життя позивача, а тому з урахуванням обставин справи, обсягу душевних страждань позивача внаслідок зазначених дій відповідача, суд, враховуючи вимоги розумності та справедливості, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити та стягнути з Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради моральну шкоду в розмірі 50000 (п'ятьдесят тисяч) грн.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року скасуванню і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення немайнової шкоди задовольнити частково.

Зобов'язати Комунальне підприємство Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради скласти Акт судово-психіатричної експертизи і направити його належно завірені копії ОСОБА_1.

Надати у цьому Акті відповіді на запитання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року про призначення експертизи.

Стягнути з Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 завдану немайнову шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради на користь держави судові витрати у розмірі 5 285,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення немайнової шкоди задовольнити частково.

Зобов'язати Комунальне підприємство Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради скласти Акт судово-психіатричної експертизи і направити його належно завірені копії ОСОБА_1.

Надати у цьому Акті відповіді на запитання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року про призначення експертизи.

Стягнути з Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 завдану немайнову шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради на користь держави судові витрати у розмірі 5 285,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_2