ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 28 лютого 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (батько позивача), ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 Зазначений договір купівлі-продажу ВАЕ №266567 був посвідчений Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-307. Право власності на зазначений будинок було зареєстровано в КП «Павлоградське МБТІ» 05 березня 2003 року в книзі №61 за номером запису 43. Однак, в договорі купівлі-продажу житлового будинку про передання права власності на земельну ділянку окремо не йшлось. Право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7 - продавцем житлового будинку згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 28.02.2003 року. Тому позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0576 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, що призначена для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року позовні вимоги задоволено, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0576 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, що призначена для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 275,60 грн. (а.с. 105).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.02.2003 серії ВАЕ №266567, що укладений між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_3 і ОСОБА_8 (покупці), посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Шкицькою Ю.А., ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було придбано в рівних частках житловий будинок по АДРЕСА_1 Дніпропетровської області (а.с. 10, 11). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 05.03.2003 року за кожним з покупців зареєстроване право власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Згідно копії державного акту про право власності на земельну ділянку, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_7 належала земельна ділянка, площею 0,576 га (кадастровий номер НОМЕР_3), за адресою по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку (а.с. 9).

Також встановлено, що між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) 12 вересня 2003 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,576 га, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою, що посвідчений Першою Павлоградською держнотконторою за №1-2361 (а.с. 88).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року у справі №185/12074/14-ц позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, задоволено, вирішено поділити майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та на 1/4 частину земельної ділянки, що призначена для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 витрати на судовий збір в сумі 243.60 гривень; рішення набрало законної сили (а.с. 12-13).

Позивач ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 03.08.2013 року, про що складено відповідний актовий запис за №332 (а.с. 15).

Статтею 392 ЦК України, в редакції, що діяла на час спірних правовідносин, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На час виникнення спірних правовідносин, на час укладення вказаних вище договорів купівлі-продажу житлового будинку від 28.02.2003 року та земельної ділянки від 12.09.2003 року, діяли норми ст. 120 ЗК України у наступній редакції. Частиною 1 було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Частиною 4 було передбачено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що спірна земельна ділянка площею 0,576 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_7 відповідачу ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 12 вересня 2003 року, приймаючи до уваги, що вказаний договір у відповідній частині не визнаний недійсним і таких позовних вимог не заявлено, - колегія приходить до висновку про передчасність позову про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки, а тому в задоволенні позову ОСОБА_5 необхідно відмовити.

ОСОБА_3 того, у даній справі не було встановлено належний суб'єктний склад учасників справи, адже до участі у справі не залучено продавця за договором купівлі-продажу земельної ділянки - ОСОБА_7.

Враховуючи підстави позову та зміст позовних вимог; приймаючи до уваги, що суд апеляційної інстанції не наділений процесуальними повноваженнями щодо залучення нових учасників справи (відповідача, третьої особи), - колегія дійшла висновку про необхідність скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року та додаткового рішення цього ж суду від 23 листопада 2018 року та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

За змістом ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого останнім судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 826,80 грн. (а.с. 83).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 23 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати в сумі 826 (вісімсот двадцять шість) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді