КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 752/5031/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Хоменко О.Л.
провадження № 22-ц/824/1607/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року у складі судді Хоменко О.Л. у справі за позовом ОСОБА_2 до Київського творчо-виробничого комбінату «Художник» про порушення права на працю, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про припинення порушення права на працю та стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що працює у відповідача художником-монументалістом. Тривалий час відповідач не надавав йому ніякої роботи, в зв`язку з чим він вимушений був звертатися до директора КТВК «Художник» ОСОБА_3 з проханням забезпечити його будь-якою роботою. На жодну із заяв відповіді він не отримав. На особистому прийомі його запевняли, що комбінат не працює.

Не маючи засобів для існування, він звернувся за оформленням субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Для отримання субсидії він мав надати компетентному органу довідку про доходи за останні 6 місяців. У видачі довідки за місцем роботи йому категорично відмовили.

27.05.2014 року він надав відповідачу листок непрацездатності від 22.04.2014 року, який відповідач відмовився прийняти та оплатити, у зв`язку з чим він звернувся до відповідача письмово з проханням прийняти та здійснити оплату за листками непрацездатності: серія АГИ 3681286 за період від 22.04.2014 року до 30.04.2014 року; серія АГЗ №641743 за період від 26.09.2014 року до 10.10.2014 року.

Крім того, зазначав, що постійний стрес, переживання з приводу відсутності роботи та засобів до існування сильно вплинули на його здоров`я, внаслідок чого він потрапив до лікарні.

18.11.2014 року відповідач надіслав йому відповіді за №75/01 та №76/01, в яких повідомляв, що він не є працівником КТВК «Художник», внаслідок чого не має права на сплату за тимчасову втрату працездатності, а також пропонував взяти в оренду приміщення для виконання скульптурно-технічних та монументально-декоративних робіт.

Так як його трудова книжка знаходилася у відповідача і копію наказу про звільнення він не отримував, то вважав себе працівником КТВК «Художник». Оскільки роботодавець не забезпечує його роботою, не оплачує листки непрацездатності, то стверджував, що його права на працю грубо порушені.

Для призначення пенсії він брав в тимчасове користування трудову книжку, що підтверджується розпискою від 16.12.2014 року, після чого звернувся з письмовою заявою за вхідним №3 від 13.02.2015 року до директора КТВК «Художник» з проханням прийняти його трудову книжку назад для подальшого оформлення згідно чинного законодавства, але відповідач категорично відмовився прийняти книжку.

Для припинення порушення своїх прав відповідачем він поніс збитки на оплату поштового зв`язку на загальну суму 135 грн. 90 коп.

Протягом останніх трьох років він не отримував заробітної плати, а тому вважав, що упущена вигода за 2012 рік, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, становить 11340 грн. (1134 грн х 10 місяців), за 2013 рік - 13764 грн. (1147 грн х 12 місяців), за 2014 рік - 14616 грн. (1218 грн х 12 місяців), за 2015 рік - 2436 грн. (1218 грн х 2 місяці). Загальна сума упущеної вигоди склала 42156 грн.

Всього відповідачем завдано йому майнової шкоди на суму 42291 грн. 90 коп.

Крім того, відповідачем заподіяно йому моральну шкоду, яка виражається у неправомірній поведінці та шантажі з боку останнього, що негативно вплинуло на стан його здоров`я, внаслідок чого він потрапив до лікарні та переживає постійний стрес. Розмір моральної шкоди він оцінив в 100 000 грн.

На підставі викладеного просив зобов'язати відповідача припинити порушення його права на працю та стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 42 291 грн. 90 коп. та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.; визнати припиненими трудові відносини між ним та відповідачем з дня набрання рішенням законної сили; зобов'язати відповідача здійснити йому виплати за листками непрацездатності серії АГИ 681286 за період від 22.04.2014 року до 30.04.2014 року, серії АГЗ №641743 за період від 26.09.2014 року до 10.10.2014 року, серії АГЗ №793904 за період від 27.10.2014 року до 08.11.2014 року, серії АГЗ №785612 за період від 10.11.2014 року до 12.11.2014 року; серії АГЗ №606799 за період від 13.11.2014 року до 17.11.2014 року.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про зміну рішеннята ухвалення нового рішення, яким зобов'язати відповідача - Київський творчо-виробничий комбінат «Художник» Національної спілки художників України звільнити його (ОСОБА_2) згідно заяви про звільнення від 15 грудня 2014 року та провести повний розрахунок з ним включно зі сплатою одноразової грошової допомоги, у зв'язку з виходом на пенсію згідно зі статутом Київського творчо-виробничого комбінату «Художник» Національної спілки художників України та стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоди у розмірі 42 291 грн. 90 коп.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, підстави для зобов'язання відповідача припинити порушення його права на працю та виплатити кошти за листками непрацездатності за 2014 рік, а також для стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Як встановлено судом та підтверджується записом у трудовій книжці, після закінчення навчання позивач був направлений на роботу до Художнього Фонду УРСР і 28.07.1981 року був прийнятий на посаду художника в цех монументально-декоративного мистецтва Комбінату монументально-декоративного мистецтва на підставі наказу №111 від 27.07.1981 року (а.с.46-48). Даний факт підтверджено позивачем та не заперечується відповідачем.

Від лютого 2014 року позивач став звертатися до директора КТВК «Художник» з проханням надати роботу (а.с.13-19, 22).

27.05.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки про доходи за період від листопада 2013 року до квітня 2014 року включно для оформлення житлової субсидії (а.с.20).

15.10.2014 року позивач направив відповідачу заяву про оплату за лікарняними листами серії АГИ №681286 за період від 22.04.2014 року до 30.04.2014 року та серії АГЗ №641743 за період від 26.09.2014 року до 10.10.2014 року (а.с.21, 23-26).

20.11.2014 року позивач направив відповідачу заяву про оплату за лікарняними листами серії АГЗ №739904 за період від 27.10.2014 року до 08.11.2014 року, серії АГЗ №785612 за період від 10.11.2014 року до 12.11.2014 року; серії АГЗ №606799 за період від 13.11.2014 року до 17.11.2014 року (а.с.27-30).

Як вбачається з відповіді Київського творчо-виробничого комбінату «Художник» №75/01 від 18.11.2014 року, адресованій позивачу, останній не є працівником підприємства і у зв`язку з чим йому відмовлено у прийнятті листків непрацездатності та здійсненні їх оплати (а.с.44).

Також встановлено, що в грудні 2014 року позивач отримав в канцелярії КТВК «Художник» трудову книжку.

Згідно довідки Правобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України №1868 від 07.06.2016 року позивач перебуває на обліку в управлінні, як працюючий пенсіонер та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 949 грн. (а.с.128).

Відповідно до оглянутого в судовому засіданні оригіналу трудової книжки позивача вбачається, що в графі під №12 міститься запис від 01.03.1996 року про те, що Комбінат монументально-декоративного мистецтва перейменований в Київський творчо-виробничий комбінат «Художник». Даний запис зроблено на підставі наказу №24-п від 01.03.96 року, копія якого суду не надана. Сам запис не завірений печаткою підприємства. З оглянутої в судовому засіданні книги наказів КТВК «Художник» вбачається, що вона ведеться від 01.01.2005 року. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, дана книга наказів на підприємстві одна.

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.160-163) директором Київського творчо-виробничого комбінату «Художник» Національної спілки художників України є ОСОБА_3

За клопотанням представника відповідача судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу наданих позивачем довідок №31 від 24.01.1996 року, №394 від 04.09.1996 року та №86 від 20.07.1999 року про те, що останній працює в КТВК «Художник» від 1995 року та про те, що йому не нараховувалася заробітна плата у зв`язку з відсутністю замовлень (а.с.№119-121).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №16598/16599/16-32 від 01 березня 2017 року підписи від імені ОСОБА_3, що містяться в графі «Директор» в довідках №31 від 24.01.1996 року, № 394 від 04.09.1996 року та №86 від 20.07.1999 року, виданих на ім`я ОСОБА_2, виконані не ОСОБА_3, а іншою особою з деяким наслідуванням підпису ОСОБА_3 (а.с.188-197).

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За ст.ст.50, 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» №2240-ІІІ від 18.01.2001 року допомога по тимчасовій непрацездатності призначається та виплачується за основним місцем роботи у найближчий після дня призначення допомоги строк, встановлений для виплати заробітної плати. Документи для призначення розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п'яти днів після винесення відповідного рішення.

Обов`язок надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення та соціальних послуг покладено на страхувальника-роботодавця.

Як встановлено судом, своїм листом №75/01 від 18.11.2014 року відповідач відмовив позивачу у здійсненні оплати за листками непрацездатності з тих підстав, що він не є роботодавцем останнього.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вважав не брати до уваги запис у трудовій книжці позивача про те, що Комбінат монументально-декоративного мистецтва перейменовано в Київський творчо-виробничий комбінат «Художник», оскільки він не відповідає п.2.15 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом №58 Міністерства праці України, Міністерства юстиції країни, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року, згідно якого якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: «Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то».

Крім того, як з'ясовано в судовому засіданні, наказ №24-п від 01.03.1996 року, на підставі якого було внесено зазначений вище запис, на підприємстві відсутній.

Позивачем даний факт не спростований і доказів того, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем суду не надано.

Щодо довідок №31 від 24.01.1996 року, №394 від 04.09.1996 року та №86 від 20.07.1999 року про те, що позивач працює у відповідача на посаді художника-монументаліста, то вони не є допустимими доказами, так як згідно висновку експертизи підпис від імені директора в цих довідках виконаний іншою особою.

А та обставина, що позивач отримує пенсію, як працюючий пенсіонер, не є доказом того, що він працює в КТВК «Художник».

Враховуючи, що в судовому засіданні не здобуто доказів на підтвердження факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відсутності підстави для зобов'язання відповідача припинити порушення його права на працю та виплатити кошти за листками непрацездатності за 2014 рік, а також для стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з апеляційної скарги, позивач в ній зазначає, що оскаржуване рішення має бути скасовано, так як неправильно встановлені фактичні обставини справи, справа розглянута судом з порушенням процесуального закону та неправильним застосуванням норм матеріального права, а винесене ним рішення в частині відмови у задоволенні заявлених вимог є незаконним, необґрунтованим та завідомо неправосудним.

Відповідач у свою чергу вважає, що подані в скарзі претензії, аргументи, доводи та посилання на деякі докази в справі є необ'єктивними та безпідставними.

Позивач аргументує свою позицію тим, що він професійний художник з великим досвідом роботи, і заявляє, що, на його думку, порушене його конституційне право на працю, тобто можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку погоджується.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 відомий директору КТВК «Художник» від 09 січня 2014 року, коли останній звернувся до відповідача з листом в якому просив надати роботу. На вказану заяву отримав відповідь з висловленою вдячністю про бажання працювати в КТВК «Художник» та повідомленням, що станом на той час немає замовлень, а відповідно не має потреби в працівниках.

Згодом позивач став надсилати листи з проханням надати йому роботу, видати довідку про доходи (від 27.05.2014 року), сплатити за лікарняними листами (від 15.10.2014 року), та видати трудову книжку (від 16.12.2014 року), у зв'язку з чим керівництвом КТВК «Художник» було здійснено перевірку кадрової документації (наказів, розпоряджень тощо), яка б підтверджувала факт виникнення трудових відносин між КТВК «Художник» та позивачем, і в результаті було встановлено, що документи, які б підтверджували трудові відносини, відсутні.

В результаті перевірок була виявлена лише трудова книжка ОСОБА_2 Пояснити її наявність директор КТВК «Художник» не могла, оскільки на початку 1990-х років чисельність працівників становила близько тисячі осіб, відтак, позивач міг надіслав її поштою, або заніс безпосередньо власноруч до відділу кадрів і у зв'язку з недобросовісним виконанням кадровою службою своїх обов'язків трудова книжка залишилася у відповідача.

Як пояснює відповідач, в ті роки не було поняття «штатні працівники», а з працівниками, які виконували творчі роботи, комбінат співпрацював на основі цивільно-правових договорів.

Та не заважаючи на це, після проведення перевірок та виявлення трудової книжки було проведено профілактичну роботу з працівниками відділу кадрів, після чого з'ясувалося, що ОСОБА_2 протягом 1993-1994 років неодноразово повідомляли про необхідність її забрати, адже, відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України трудові книжки зберігаються за місцем роботи працівника. Позивачу роз'яснювалося, що КТВК «Художник» не є роботодавцем ОСОБА_2, а тому останній зобов'язаний забрати трудову книжку та надати за місцем роботи.

Відповідачем також зверталося увагу на те, що протягом 22 років у позивача не було необхідності у трудовій книжці, і тому у нього може бути наявною ще одна трудова книжка.

16 грудня 2014 року позивач забрав трудову книжку, а згодом подав до суду позов про припинення порушення права на працю, виплату заробітної плати та стягнення моральної в матеріальної шкоди.

В трудовій книжці позивача ОСОБА_2 під записом №11 від 28.07.1981 року зазначено, що він прийнятий на посаду художника цеху монументально - декоративного мистецтва в Комбінат монументально - декоративного мистецтва.

Згідно змісту трудової книжки підставою запису за №12 є Наказ №24-п від 01.03.1996 року, але вказаний документ керівництву КТВК «Художник» невідомий та не міститься в архівах комбінату.

Саме запис №12 від 03.01.1996 року і став підставою заявления позовних вимог.

Проте, за твердженнями відповідача даний запис є фіктивним, так як відповідно до п.2.15. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом №58 Міністерства праці України, Міністерства юстиції, України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року (надалі - Інструкція), якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер, і підставою є наказ (розпорядження), а такий наказ у КТВК «Художник» в архівах установи відсутній, і у справі також не виявлено.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 звернувся до суду лише на підставі того, що трудова книжка зберігалась у КТВК «Художник», і в ній наявний запис, який не відповідає вимогам Інструкції та не завірений ні підписом уповноваженої особи, ні печаткою відповідного підприємства, як того вимагає чинне законодавство України, також не маючи жодних супровідних листів, заяв, та іншого підтвердження того, кому саме він вже більш аніж 20 років тому назад на підприємстві здавав на зберігання свою трудову книжку.

Не підтверджуються також його ствердження про те, що він є працівником вказаної установи (підприємства), так як відповідно до п.2.4. Інструкції усі записи в трудовій книжці вноситься власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) та абзацу 3 п.2.4. цієї ж Інструкції щодо ведення записів та завірення їх печаткою.

Отже, запис за №12 вчинений особами, які не мали не те права і про що свідчить порушення Інструкції та зацікавленість позивача у наявності запису вказаного змісту.

Якщо б позивач був працівником КТВК «Художник», то при оформлені пенсії співробітник відділу кадрів надав би йому належним чином завірену копію трудової книжки, як це передбачено Інструкцією.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання здійснити виплати за листками непрацездатності, то вони теж є безпідставними, оскільки КТВК «Художник» не є його роботодавцем.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), які призначаються та надаються за основним місцем роботи.

Як вбачається з відповіді №150 6/01-4 0/05 від 21.07.2014 року Голосіївської міжрайонної виконавчої дирекції Київського відділення Фонду соціального страхування з тимчасові втрати працездатності була відсутньою заява - розрахунок від КТВК «Художник», на підставі якої виплачується матеріальне забезпечення, тому, виходячи зі змісту Постанови правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності №26, затвердженою 22.12.2010 року, саме страхувальник (роботодавець) звертається до робочого органу Фонду за місцем обліку із заявою - розрахунком за підписом керівника та головного бухгалтера. Оскільки КТВК «Художник» не є страхувальником ОСОБА_4, то і не міг надати заяву - розрахунок.

Також на спростування доводів позовної заяви ОСОБА_2 документом, який спростовує факт наявності трудових правовідносин між позивачем та Київським творчо - виробничим комбінатом «Художник» є Протокол №163 від 15.01.2015 року та розрахунок стажу, здійснений Управління Пенсійного фонду України Голосіївському районі міста Києва. Даними цього документу підтверджується, що ОСОБА_2 працював від 28 липня 1981 року до 30 червня 2000 року, а виходячи з записів у трудовій книжці, саме від 28 липня 1981 року ОСОБА_2 почав працювати на Комбінаті монументально - декоративного мистецтва.

Протокол №163 та розрахунок стажу ОСОБА_2 є належними та допустимими доказами.

Отже, позивачем не було надано доказів того, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем.

З витребуваних документів, а саме, з оглянутої в судовому засіданні книги наказів КТВК «Художник» було встановлено, що вона ведеться від 01 січня 2015 року і на підприємстві вона одна.

Щодо довідок за №31 від 24.01.1996 року, №394 від 04.09.1996 року та №86 від 20.07.1999 року про те, що позивач працює в КТВК «Художник» від 1995 року та про те, що йому не нараховувалася заробітна плата у зв'язку із відсутністю замовлень, то згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань директором Київського творчо-виробничого комбінату «Художник» є ОСОБА_5 і судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу наданих позивачем вищезгаданих довідок. Проте, згідно з висновком судово - почеркознавчої експертизи №16598/16599/16-32 від 01.03.2017 року підписи від імені ОСОБА_5, що містяться в графі «Директор» у вище згаданих довідках, виданих на ім'я ОСОБА_2, виконані не ОСОБА_5, а іншою особою з деяким наслідуванням підпису.

У зв'язку з цим, довідки, надані позивачем, суд вірно вважав недопустимими доказами, оскільки згідно висновку експертизи підпис від імені директора в цих довідках виконаний іншою особою.

Відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановлених законом.

Проте, згідно з внутрішнім регламентом КТВК «Художник» окрім Директора Комбінату ОСОБА_3 ніхто не в праві підписувати подібні довідки. У свою чергу, ОСОБА_5 вищезазначені довідки не підписував.

Як було зазначено вище, відповідно до довідки Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України №1868 від 07.06.2016 року позивач перебуває на обліку і управлінні, як працюючий пенсіонер та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Проте та обставина, що позивач отримує пенсію, як працюючий пенсіонер, не є доказом того, що він працює в КТВК «Художник».

Відповідно до вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Всі позовні вимоги, зокрема, про зобов'язання Київського творчо - виробничого комбінату «Художник» припинити порушення права на працю є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не підтверджуються жодними належними доказами, так як КТВК «Художник» не є роботодавцем ОСОБА_2 і не був ним у період 2012 - 2011 років та жодних трудових прав позивача не порушував. Так само не існує причинно-наслідкового зв'язку між настанням матеріальної шкоди для ОСОБА_2 та діями КТВК «Художник».

Між позивачем та відповідачем не було трудових відносин, що підтверджується вищевикладеним.

Крім того, відповідач вважає, що для задоволення своїх вимог позивачу необхідно звернутися за місцем останнього працевлаштування - у Комбінат монументально - декоративного мистецтва, так як даний позов пред'явлений до неналежного відповідача.

Також витребуваними колегією суддів за клопотаннями позивача доказами не підтверджено перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем у справі.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем так і не було надано до суду ніяких чітких, об'єктивних та належно задокументованих доказів його перебування у трудових відносинах з відповідачем, а тому відсутні підстави для зобов'язання відповідача припинити порушення його права на працю та виплатити кошти за листками непрацездатності за 2014 рік, а також для стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: