233 № 233/6485/18
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2019 року м.Костянтинівка
Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючої судді Бєлостоцької О.В.,
при секретарі Теліціній О.О.,
позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому зазначила, що 23 березня 1988 року вона уклала шлюб із відповідачем по справі. 06 березня 2003 року придбала будинок, розташований за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Громова, 39, в якому зареєструвала чоловіка, як члена своєї сімї. Співвласником вказаного будинку відповідач ОСОБА_3 не являється. В жовтні 2014 року чоловік поїхав на роботу до м.Москви, але на її прохання знятись з реєстрації відмовився. Реєстрація ОСОБА_3 в належному позивачці будинку позбавляє її можливості оформити субсидію на сплату вартості спожитих комунальних послуг. ОСОБА_1 просить відповідно до ст.405 ЦК України визнати ОСОБА_3 особою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку, розташованого за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Громова, 39.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
Позивачка ОСОБА_1 пояснила, що з 23 березня 1988 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі. Шлюб станом на теперішній час не розірвано. Будинок № 39 по вул.Громова в м.Костянтинівка є її особистою приватною власністю, оскільки на момент його придбання чоловік перебував на заробітках в Російській Федерації. Будинок був придбаний нею за грошові кошти, які надали батьки, отже не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. В 2014 році чоловік припинив мешкати в зазначеному будинку, оскільки не міг знайти роботу в м.Костянтинівка та поїхав на заробітки до Російської Федерації і з того часу до м.Костянтинівка не повертався. Реєстрація ОСОБА_3 перешкоджає їй оформити субсидію та позбавляє в повній мірі реалізувати повноваження власника відносно належного їй майна.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з*явився, про час і місце його проведення був належним чином повідомлений, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Зі згоди позивачки та її представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України.
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що мешкає по сусідству із позивачкою по справі. З весни 2014 року ОСОБА_3не мешкає в будинку № 39 по вул.Громова в м.Костянтинівка. Причини не проживання відповідача в будинку їй невідомі. Зазначила, що раніше ОСОБА_3 також їздив на заробітки до Російської Федерації. Перешкод у проживанні в будинку відповідачу з боку ОСОБА_1 не чинилось.
Заслухавши пояснення позивачки та її представника, допитавши свідка ОСОБА_4, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судовим розглядом встановлено, що 23 березня 1988 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали шлюб, у звязку з чим остання змінила прізвище на «Луговська» що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія V-НО № 282969 (а.с.9).
Як встановлено з пояснень позивачки в судовому засіданні, станом на теперішній час шлюб не розірвано.
06 березня 2003 року, в період перебування у шлюбі із відповідачем ОСОБА_3, позивачка на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність земельну ділянку та будинок, розташовані за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Громова, 39, сплативши їх вартість у розмірі 7560 гривень (а.с.11,47).
Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право приватної власності на будинок № 39 по вул.Громова в м.Костянтинівка Донецької області зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.12).
Відповідно до витягу з будинкової книги ОСОБА_3 з 16 січня 2004 року зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16-17, 23-24).
Згідно акту перевірки паспортного режиму від 04 грудня 2018 року ОСОБА_3 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 з квітня 2014 року (а.с.15,22).
Статтею 22 КпШС України, який діяв на момент придбання будинку, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Аналогічні положення містить і стаття 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Згідно ч.1,2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частиною 1 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством.
З досліджених доказів та пояснень самої позивачки в судовому засіданні суд дійшов висновку про те, що будинок № 39 по вул.Громова в м.Костянтинівка був придбаний ОСОБА_1 під час шлюбу із відповідачем, отже є їх спільною сумісною власністю як подружжя.
Доводи позивачки та її представника щодо належності зазначеного будинку позивачці на праві особистої приватної власності з огляду на його придбання за рахунок грошових коштів, наданих батьками, є непереконливими, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано. Жодних застережень з цього приводу договір купівлі-продажу будинку від 06 березня 2003 року не містить.
Приймаючи до уваги вищенаведене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову як такого, що не ґрунтується на законі, оскільки будинок № 39 по вул.Громова в м.Костянтинівка був придбаний під час зареєстрованого шлюбу, зважаючи на що відповідач ОСОБА_3 не може бути обмежений в праві вільно користуватися зазначеним будинком та бути визнаним особою, що втратила право користування жилими приміщенням з тих підстав, що не мешкає в будинку протягом тривалого часу.
До того ж, суд вважає за доцільне зауважити, що зазначена позивачкою причина не проживання відповідача в будинку № 39 по вул.Громова в м.Костянтинівка а саме виїзд на заробітки у звязку з відсутністю роботи в м.Костянтинівка, на переконання суду є поважною.
Судові витрати по справі (а.с.35) відповідно до ст.141 ЦПК України слід покласти на позивача.
Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст.9, 155 ЖК України, ст.22 КпШС України ст. 60 СК України, ст.ст.317, 319, 321, 383 ЦК України, керуючись ст.ст. 4,19,259,263, 264, 265, 280-282 ЦПК України,-
В задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3; фактичне місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_4; РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4; РНОКПП НОМЕР_2) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення по справі виготовлений 05 квітня 2019 року.

Суддя: