Справа № 346/3599/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/493/19
Головуючий у 1 інстанції П'ятковський В. І.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду в складі судді П'ятковського В.І., ухвалене 28 січня 2019 року в м. Коломиї Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, придбаного в шлюбі,

встановив:

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом, вимоги якого змінила під час розгляду справи, до ОСОБА_1 про поділ майна, придбаного в шлюбі.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вони з відповідачем з 06.06.1998 року по 03.06.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі. На підставі виданої проектної документації та дозволу на виконання будівельних робіт за цей період побудували за спільні кошти в АДРЕСА_1, нежитлову будівлю - кафе з магазином та офісом. Станом на 2011 рік будівництво фактично завершено, що підтверджується технічним паспортом. Право власності на це приміщення, якому присвоєна інша адреса - АДРЕСА_1 зареєстровано 29.10.2014 року за відповідачем. Посилаючись на норми ст. ст. 60,61,70 СК України, відповідно до яких спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках, просила визнати з нею право власності на ? частку вказаної нежитлової будівлі.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28.01.2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину нежитлової будівлі - кафе з магазином та офісом, загальною площею 366 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що нежитлова будівля, яка є предметом спору, зведена у період шлюбу спільними зусиллями і працею та за спільні кошти сторін у справі. А тому це майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу між ними в рівних частках.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сторони не мали достатньо коштів, тому будівництво спірного приміщення здійснено за грошові кошти третьої особи - ОСОБА_4 на підставі укладеного 13.05.2009 року договору про спільну діяльність. Згідно умов договору останній зобов'язався надати для будівництва матеріальні активи, а апелянт - орендовану ним в міської ради земельну ділянку площею 203,44 кв.м. Відповідно право власності на частки завершеного об'єкта становитимуть 90% та 10%. В подальшому рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09.10.2012 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 9/10 частин цього комерційного приміщення. Апеляційним судом Івано-Франківської області 07.11.2016 року вказане рішення скасовано, проте Верховним Судом відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_4 При цьому апеляційний суд встановив факт укладення ними договору та здійснення ОСОБА_4 фінансування спірного приміщення, що є преюдиційними обставинами у даній справі. Факт договірних відносин підтвердили і свідки.

Також вказує, що право власності на спірне приміщення зареєстровано ним в 2014 році на своє ім'я. Оскільки дозвільна документація оформлялась на нього, тому оформити правовстановлюючі документи на ОСОБА_5 було неможливо з формальних підстав.

Однак, всупереч вимог ст. ст. 52-53 ЦПК України суд першої інстанції не залучив останнього до участі в розгляді справи.

Разом з тим, позивач жодної участі у створенні цього нерухомого майна не приймала ні шляхом внесення грошових коштів, ні власною працею. Свідки, що підтвердили вказані обставини, допитані судом з порушенням норм процесуального законодавства - за відсутності заяви позивача, а тому їх свідчення не можуть братись до уваги. Крім того, їх покази є суперечливими та не конкретними.

Також апелянт зазначає, що в матеріалах справи наявні письмові докази того, що будівництво велось ПП «СЕМ» на його замовлення. Свідок ОСОБА_6 не підтвердив того, що будівництво здійснювалось за спільні кошти, а тільки вказував, що надав кошти в борг апелянту та був обізнаний про договірні стосунки з ОСОБА_4

Крім того, суд не врахував, що основні будівельні та ремонтні роботи здійснено протягом літа - осені 2014 року, об'єкт введено в експлуатацію та право власності на нього зареєстровано в жовтні 2014 року. Тобто, вже після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами. Спірне приміщення на час перебування сторін у шлюбі було лише об'єктом незавершеного будівництва і відповідно його вартість була в декілька разів нижчою теперішньої. Вважає, що позивач не вправі претендувати на частку 100 % готового комерційного приміщення, введеного в експлуатацію, адже на час припинення шлюбних відносин його готовність становила всього декілька відсотків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Посилається на те, що нерухоме майно побудовано ними в шлюбі. При цьому відповідачем не подано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на це майно.

Суд вірно не взяв до уваги договір від 13.05.2009 року про будівництво об'єкта комерційного призначення при спільній діяльності, оскільки свідоцтво про право власності на цей об'єкт на ОСОБА_1 не оспорено, а сам договір припинив свою дію. Вважає, що договір укладено в 2012 році та тільки датовано його 13.05.2009 року. Посилання ж апелянта на ту обставину, що на час припинення спільного проживання готовність спірного майна становила лише декілька відсотків і будівництво завершено без її участі, спростовуються матеріалами справи, зокрема звітом про незалежну оцінку майна від 26.12.2012 року, показами свідків, які виконували будівельні роботи в 2011 році, та техпаспортом від 03.02.2011 року.

Крім того, предметом позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 у 2012 році був поділ саме завершеного нежитлового приміщення. Про готовність об'єкта їй було відомо, проте в Державному реєстрі право власності зареєстровано за новою адресою, відтак первинно предметом позову вказано незавершений будівництвом об'єкт нерухомого майна. Твердження апелянта щодо проведення будівництва приміщення ПП «СЕМ» не відповідає дійсності, оскільки суперечить письмовим доказам.

За наведених обставин просила апеляційну скаргу відхилити.

В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 доводів скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду відповідає в повній мірі.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 та ОСОБА_2 з 06.06.1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03.06.2015 року. В шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син ОСОБА_8 (а.с.5 т. 1).

За час перебування в шлюбі ОСОБА_1 29 жовтня 2014 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення, кафе з магазином та офісом площею 366 кв.м. по АДРЕСА_1. Також проведено за ним державну реєстрацію цього права власності (а.с. 71- 72 т. 1).

Поділ вказаного об'єкта нерухомості і є предметом спору в даній справі.

З'ясовано, що вказане приміщення збудовано на земельній ділянці по АДРЕСА_1, площею 203,44 кв.м. Цю ділянку згідно із договором від 8 жовтня 2005 року, укладеним між Коломийською міською радою та ОСОБА_2, передано останньому в оренду ( а.с. 41-43, 69 т.2).

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням виконкому Коломийської міської ради № 37 від 21 лютого 2006 року відповідачу надано дозвіл на проведення проектно-пошукових робіт на будівництво на орендованій земельній ділянці. 22 листопада 2006 року госпрозрахунковим проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро виготовлено робочий проект на будівництво. Дозвіл на будівництво Коломийською міською радою надано 24.04.2007 року, а 03 липня 2007 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю видано дозвіл № 188 на виконання будівельних робіт (а.с. 68,151-159 т.2).

03.02.2011 року Коломийським МБТІ на це приміщення виготовлено технічний паспорт (а.с. 7-9 т.1, а.с. 36-39 т.2). В подальшому 10.10.2014 року інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області видано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації (а.с. 171-173 т.1). Згідно звіту складеного Коломийським МБТІ ринкова вартість приміщення станом на 06.06.2016 року складає 2 780 330 грн (а.с. 10-28 т. 1).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України(частини 1, 2, 4 статті 71 СК України).

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої та частини сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, належно оцінивши зібрані докази, повно та всебічно дослідивши обставини, щодо яких виник спір, дійшов обґрунтованого висновку, що нежитлове приміщення набуте сторонами під час шлюбу, джерелом його набуття є спільні кошти. А тому це майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ним в рівних частинах.

Доводи апеляційної скарги про те, що основна частина робіт по завершенню будівництва приміщення кафе з магазином та офісом проведена після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 спростовуються матеріалами справи.

Так, будівництво об'єкта фактично завершено в 2011 році, що підтверджується технічним паспортом. Товарні чеки та квитанції, які містяться в матеріалах справи, датовані 2012-2013 роками, що спростовує твердження апелянта про значні витрати саме восени 2014 року (а.с. 149-165 т.1, а.с. 7-17 т.2). Крім того, в звіті про ринкову вартість нежитлової будівлі ОКП «Коломийське МБТІ» зазначено рік побудови приміщення - до 2014 року (а.с. 11- 28 т.1).

Та обставина, що позивач ОСОБА_2 постійно з 2005 року, в тому числі на час ведення будівництва, працювала та отримувала прибуток вбачається з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та копією трудової книжки (а.с. 160-166 т. 2). Також, як підтвердили в засіданні суду першої інстанції свідки, позивач приймала активну участь в процесі будівництва спірного нежитлового приміщення як особистою працею, так і грошовими коштами.

Разом з тим, на думку колегії суддів, відсутність заяви про виклик свідків, на що посилається апелянт ОСОБА_1, не є підставою для визнання їх свідчень, здобутих в передбаченому законом порядку, неналежними доказами.

Аналогічно необґрунтованими є твердження апелянта, що спірне нежитлове приміщення збудовано за кошти, отримані в рамках укладеного з ОСОБА_4 договору про спільну сумісну діяльність. При цьому ним не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільного майна покладається на того з подружжя, який її спростовує. Так, рішення Коломийського міськрайонного суду від 9 жовтня 2012 року, яким за ОСОБА_4 було визнано право власності на 9/10 частин кафе з магазином та офісом по вул. Мазепи,321В в м. Коломия, скасовано рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07.11.2016 року (а.с. 73, 120-122 т. 1). При цьому, рішенням апеляційного суду обставини, на які посилається апелянт щодо виконання умов договору та фінансування ОСОБА_4 будівництва, не встановлено.

Крім того, договір про спільну з ОСОБА_4 діяльність та про будівництво об'єкта комерційного призначення від 13.05.2009 року по своїй суті не є правовстановлюючим документом (а.с. 5-6 т. 2).

Відтак, будь-яких доказів на підтвердження права власності на спірний об'єкт за будь-якими іншими особами відповідачем ОСОБА_1 не надано.

При цьому доводи апелянта, що в нього не було можливості зареєструвати право власності на ОСОБА_5 не доведені належними засобами доказування, отож є неспроможними.

Що стосується посилання на значне зростання вартості спірного нерухомого майна з часу припинення шлюбних відносин - осені 2014 року, то ці обставини не знайшли свого підтвердження ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій. Так, звіт про незалежну оцінку від 26.09.2012 року, на що покликався ОСОБА_1, відповідно до якої вартість об'єкта незавершеного будівництва становить 686 000 грн, виконано ще під час перебування сторін у шлюбі та з врахуванням курсу валют, що на той час діяв ( а.с. 18-35 т. 2). Разом з тим, визначена інвентаризаційна вартість об'єкта в технічному паспорті за лютий 2011 року становить 906 316 грн.

Аргументи апелянта про те, що будівництво комерційного приміщення здійснювалось ПП «СЕМ» на його замовлення, спростовуються листом підприємства від 29.10.2018 року (а.с. 139 т.2), що вірно встановлено судом першої інстанції. Також в матеріалах справи відсутні договір підряду, квитанції про здійснення перерахунку коштів ПП «СЕМ», кошторисна документація, звіти по виконанню робіт тощо. Саме лише зазначення в декларації про готовність об'єкта до експлуатації та в дозволі на виконання будівельних робіт інформації про підрядника ПП «СЕМ» дану обставину не підтверджує.

На думку колегії суддів, враховуючи вищенаведене, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства і правильно застосовано норми матеріального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при відкритті провадження в даній справі за клопотанням апелянта було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, то з останнього в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 10 335 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 10 335 грн судового збору, відстроченого при подачі апеляційної скарги, в дохід держави (Отримувач - УК у м. Івано-Франківську; Код ЄДРПОУ отримувача-37952250; Банк отримувача Казначейство України; Код банку (МФО) - 899998; Номер рахунку - 0009; Код класифікації доходів бюджету 22030101).

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 9 квітня 2019 року.