Справа № 530/1411/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
23.04.2019 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Должко С.Р., секретаря Стрілець Л.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, місце проживання якого: Полтавська область, Зіньківський район, смт.Опішня, вул.Кандзюби, 6А до ОСОБА_2, місце реєстрації якої: Полтавська область, Зіньківський район, смт.Опішня, вул.Ватутіна, 18, 3-ї особи без самостійних вимог на стороні відповідача, ОСОБА_3про стягнення переплачених сум аліментів на повнолітнього сина, який припинив навчання, -
Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
ОСОБА_1, місце проживання якого: Полтавська область, Зіньківський район, смт.Опішня, вул.Кандзюби, 6А звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2, місце реєстрації якої: Полтавська область, Зіньківський район, смт.Опішня, вул.Ватутіна, 18, 3-ї особи без самостійних вимог на стороні відповідача, ОСОБА_3про стягнення переплачених сум аліментів на повнолітнього сина, який припинив навчання.
Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 22 жовтня 2018 року відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження. Сторонам по справі направлено ухвалу про відкриття провадження, відповідачу разом з копіями позовної заяви та доданими до неї документами та судові повістки про час дату та місце судового засідання, отримані відповідачем.
В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 17.12.2015 року постановлено стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 500 грн. щомісячно на утримання повнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,- починаючи з 08.09.2015 року до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23-річного віку
Згідно довідки відокремленого структурного підрозділу Полтавський коледж нафти і газу Полтавського національного технічного університету імені ОСОБА_4, ОСОБА_3 із 01.09.2014 року навчався в Полтавському коледжі нафти і газу Полтавського національного технічного університету імені ОСОБА_4 (наказ № 249 від 18.08.2014 року) на денній формі навчання за спеціальністю "Експулатація нафтових і газових свердловин. Із 01.09.2016 року (наказ № 320 від 29.08.2016 року) ОСОБА_3 переведений з денної форми навчання на заочну за спеціальністю Буріння свердловин.
Із 17.04.2018 року (наказ № 152 від 17.04.2018 року) ОСОБА_3 відрахований зі складу студентів заочної форми навчання за невиконання пункту 5.3 договору про навчання № БНЗ-П-27 від 29.08.2016 року
За вказаний період з 08.09.2015 року по квітень 2018 року включно ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 аліменти за рішенням апеляційного суду Полтавської області від 17.12.2015 року
Незважаючи на те, що ОСОБА_3 формально відрахований із 17.04.2018 року зі складу студентів заочної форми навчання за невиконання пункту 5.3 договору про навчання № БНЗ-П-27 від 29.08.2016 року, ОСОБА_1 володіє інформацією, що ОСОБА_3 фактично не навчався у вказаному навчальному закладі (зокрема не відвідував лекції, семінари, не здавав заліки, сесії і таке інше) з моменту його переведення із денної форми навчання на заочну, тобто із 01.09.2016 року. Також після 01.09.2016 року до відрахування зі складу студентів заочної форми навчання за невиконання пункту 5.3 договору про навчання № БНЗ-П-27 від 29.08.2016 року не вносив плату за навчання, хоча згідно пункту 5.3 договору про навчання № БНЗ-П-27 від 29.08.2016 року, він зобовязаний був вносити плату за навчання щомісячно (до 20 числа попереднього місяця).
Відповідач, ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судве засідання 07.12.2018 року о 10 годині 50 хвлин, 01.02.2019 року о 11 годині 00 хвилин, 23.04.2019 року о 11 годині 00 хвилин не зявився, причини неявки суду не повідомив, не з"явився, про час і дату судового засідання повідомлений відповідно до чинного законодавства.
Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлений обов"язок учасників судового процесу та їхніх представників добросовісно користуватися процесуальними правами. В свою чергу судом вжито усіх заходів, передбачених процесуальним законодавством для інформування відповідача про розгляд справи. Згідно електронного сайту Зіньківського районного суду Полтавської області користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин, інформацію про призначені судові засідання.
В звязку із викладеним та беручи до уваги вищевикладене суд встановив, що відповідач належним чином був повідомленим, в судове засідання двічі не з"явився знаючи про те, що в Зіньківському районому суді знаходиться цивільна справа про стягнення заборгованості.
Судова повістка надсилалась відповідачу в порядку, передбаченому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку.
Враховуючи вказані факти, згоду позивача, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
В порядку ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, хоча відповідач був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервалу часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об»єктивність і неупередженість: керує ходом судового процессу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов»язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків.
Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача, ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився, про час і дату судового засідання повідомлений відповідно до чинного законодавства.
В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та не заперечували проти ухвалення заочного рішення та просять стягти із відповідача судові витрати.
Дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи документальні докази і надавши їм належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.
У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.
Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об»єктивність і неупередженість: керує ходом судового процессу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов»язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків.
Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі докозам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов»язані утримувати дітей до повноліття.
Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись на дитину визначається судом.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.
Визначаючи розмір аліментів, згідно з вимогами ст. 182 СК України, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини (дітей); стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів та інших дітей.
Згідно ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.
Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини.
Відповідно до ст.184 СК України та роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому, поняття обсягу виручки приватного підприємця та його середній заробіток (або дохід) не є аналогічними за змістом. Також, у даній постанові Пленуму зазначається про те, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).
Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.
Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.
Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.
За нормою ст.11 цього Закону, сім»я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Батьки зобов»язані піклуватись про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Також батьки зобов»язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст.150 СК України).
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 17.12.2015 року постановлено стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 500 грн. щомісячно на утримання повнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 08.09.2015 року до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23-річного віку (а.с.7-8).

Згідно довідки відокремленого структурного підрозділу Полтавський коледж нафти і газу Полтавського національного технічного університету імені ОСОБА_4, ОСОБА_3 із 01.09.2014 року навчався в Полтавському коледжі нафти і газу Полтавського національного технічного університету імені ОСОБА_4 (наказ № 249 від 18.08.2014 року) на денній формі навчання за спеціальністю "Експулатація нафтових і газових свердловин. Із 01.09.2016 року (наказ № 320 від 29.08.2016 року) ОСОБА_3 переведений з денної форми навчання на заочну за спеціальністю Буріння свердловин (а.с.11).

Із 17.04.2018 року (наказ № 152 від 17.04.2018 року) ОСОБА_3 відрахований зі складу студентів заочної форми навчання за невиконання пункту 5.3 договору про навчання № БНЗ-П-27 від 29.08.2016 року (а.с.9,11).

За вказаний період з 08.09.2015 року по квітень 2018 року включно ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 аліменти за рішенням апеляційного суду Полтавської області від 17.12.2015 року.

Незважаючи на те, що ОСОБА_3 формально відрахований із 17.04.2018 року зі складу студентів заочної форми навчання за невиконання пункту 5.3 договору про навчання № БНЗ-П-27 від 29.08.2016 року, як вказав позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні що ОСОБА_3 фактично не навчався у вказаному навчальному закладі (зокрема не відвідував лекції, семінари, не здавав заліки, сесії і таке інше) з моменту його переведення із денної форми навчання на заочну, тобто із 01.09.2016 року. Також після 01.09.2016 року до відрахування зі складу студентів заочної форми навчання за невиконання пункту 5.3 договору про навчання № БНЗ-П-27 від 29.08.2016 року не вносив плату за навчання, хоча згідно пункту 5.3 договору про навчання № БНЗ-П-27 від 29.08.2016 року, він зобовязаний був вносити плату за навчання щомісячно (до 20 числа попереднього місяця).

Крім того, на відміну від порядку сплати аліментів на навчання ОСОБА_3 на денній формі навчання (коли він навчався на постійній основі і ОСОБА_1 сплачував аліменти щомісячно), після переведення ОСОБА_3 на заочну форму навчання, останній перебував на навчанні лише на період складання сесій, тобто тільки двічі на рік і то на протязі декількох днів, а тому він не потребував на протязі всього року матеріальної допомоги на навчання, а тільки на ці періоди навчання5на відміну від навчання на денній формі.

Факт переведення ОСОБА_3 із денної форми навчання на заочну та в подальшому і про залишення ним навчання взагалі ще з 01.09.2016 року, ОСОБА_2 утаємничила від ОСОБА_1, внаслідок чого останній був позбавлений права на звернення до суду із позовом про зменшення розміру аліментів чи взагалі про припинення сплати аліментів. Інформацію про переведення ОСОБА_3 із денної форми навчання на заочну та в подальшому і про залишення ним навчання з 29.08.2016 року, ОСОБА_1 одержав із виконавчої служби.

Згідно довідок ТОВ Спецмехсервіс від 21.05.2018 року, де ОСОБА_1 працює з 21.09.2011 року на посаді слюсаря з обслуговування бурових 5 розряду, з його зарплати утримано аліментів за рішенням апеляційного суду Полтавської області від 17.12.2015 року на утримання повнолітнього ОСОБА_3: за період з 01.09.2016 року по 31.12.2016 року- 2000 грн., з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року- 6000 грн. і з 01.01.2018 року по 30.04.2018 рок- 1500 грн., а всього 9500 грн..

Таким чином, сума переплачених аліментів на повнолітнього ОСОБА_3, який припинив навчання з 29.08.2016 року, по квітень місяць 2018 року включно, склала 9500 грн..

Згідно ст. 199 Сімейного кодексу України, право на утримання повнолітньої дочки , сина, які продовжують навчання, припиняється у разі припинення навчання. 18.04.2018 року, у звязку з припиненням навчання ОСОБА_3, виконавче провадження з примусового виконання стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 500 грн. щомісячно на утримання повнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 08.09.2015 року до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23-річного віку- закінчено (а.с.15).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо позов задоволено повністю, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно квитанції № НОМЕР_1 від 01.02.2019 року ОСОБА_1 сплатив 1500 (одну тисячу пятсот) гривень в рахунок оплати професійної правничої допомоги адвокату ОСОБА_5 та судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп..

На основі викладеного та керуючись ст. ст. 79-81, 84, 180-184, 24,104, 110, 111, 112, 113, 115 СК України, ст.ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 228-229, 258, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, місце проживання якого: Полтавська область, Зіньківський район, смт.Опішня, вул.Кандзюби, 6А до ОСОБА_2, місце реєстрації якої: Полтавська область, Зіньківський район, смт.Опішня, вул.Ватутіна, 18, 3-ї особи без самостійних вимог на стороні відповідача, ОСОБА_3.про стягнення переплачених сум аліментів на повнолітнього сина, який припинив навчання - задоволити.

Стягти із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки і мешканки Зіньківського району, селища Опішня, вулиця Ватутіна, 18 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, мешканця Зіньківського району, селище Опішня, вулиця Кандзюби, 6-А:

- 9500 (девять тисяч пятсот) гривень 00 копійок, в рахунок переплачених їй аліментів за рішенням апеляційного суду Полтавської області від 17.12.2015 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 500 грн. щомісячно на утримання повнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 08.09.2015 року до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23-річного віку,

- 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп. в рахунок сплати судового збору та 1500 (одну тисячу пятсот) гривень в рахунок оплати професійної правничої допомоги адвоката ОСОБА_5.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подано заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Зіньківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області ОСОБА_6

ОСОБА_7Стрілець