Дата документу 09.04.2019 Справа № 334/8123/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/8123/17 Головуючий у 1 інстанції Гнатюк О.М.
Провадження №22ц/807/1551/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2019 року по справі за поданням державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про обмеження виїзду за межі України ОСОБА_3, як особи, що має невиконанні зобов'язання, покладені на неї судовим рішенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року Державний виконавець Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження громадянина ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх обов'язків, вказавши в поданні наступне.

На примусовому виконанні у Вознесенівському ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області знаходиться виконавче провадження № 50608760 з примусового виконання:

виконавчого листа №2-202/11 виданого 22.09.2014 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми заборгованості за кредитним договором № СL-202/150/2006 від 05.10.2006 року в розмірі 248789,11 грн. судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1700,00 грн. , та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120,00 грн.;

виконавчого листа №335/13449/14-ц виданого 19.05.2015 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми заборгованості за Кредитним договором № МL-202119/2006 від 19.06.2006 року розмірі 2942172,46 грн. ;

виконавчого листа №0818/9141/2012 виданого 14.11.2012 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» по сплаті судового збору у розмірі 850 грн. та витрати на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 60 грн. ;

виконавчого листа №0818/9141/2012 виданого 14.11.2012 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» заборгованості за кредитним договором у розмірі 264706,08 грн.;

виконавчого листа №335/13449/14-ц виданого 19.05.2015 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1827 грн. та витрати, пов'язані з викликом відповідачів у судове засідання через засоби масової інформації у розмірі 165 грн., а всього 1992,00 грн.

За вищезазначеними виконавчими документами на підставі ст.ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про відкриття виконавчого провадження. Копії постанов про відкриття виконавчого провадження було направлено сторонам виконавчого провадження.

З метою перевірки майнового стану боржника державним виконавцем було направлено запити до відповідних органів та установ. Так, згідно проведеної перевірки встановлено: «АІС - Автомобіль» за боржником було зареєстровано право власності на причіп бортовий КРД 050100, державний номер АР 8986 XX, 2007 року випуску, синього кольору, який був реалізований шляхом проведення електронних торгів ДП «СЕТАМ», сума, яка надійшла на рахунок Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області склала 3378,96 грн., однак під час розподілу отриманих в процесі реалізації грошових коштів відповідно ч. 1 ст.45 Закону України «Про виконавче провадження» всі стягнуті грошові кошти компенсували лише витрати виконавчого провадження, включаючи витрати по зберіганню майна та вартість експертної оцінки. Згідно відповідей на запити ДФС - боржник не працює, р/р в установах банків не має; ПФ України - боржник пенсію не отримує; Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно - за боржником не зареєстровано право власності на нерухоме майно, але за відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно боржника зареєстровано обтяження - арешт всього нерухомого майна.

03.03.2017 року державним виконавцем з метою виконання рішення суду та перевірки майнового стану боржника було здійснено вихід за адресою боржника, що вказано у виконавчому документі, але двері на вимогу державного виконавця не відчинили. В квартирі перебував дідусь ОСОБА_3, який повідомив, що за цією адресою вона не проживає, про що складено відповідний акт державного виконавця. Залишено вимогу з'явитися на прийом до державного виконавця 07.03.2017 р., однак на прийом боржник не з'явився та про причини неявки не повідомив.

12.05.2017 року боржникові надіслано виклик державного виконавця з вимогою з'явитись до відділу ДВС 23.05.2017, але боржник не з'явився та про причини неявки не повідомив.

16.06.2017 року державним виконавцем з метою виконання рішення суду та перевірки майнового стану боржника було здійснено вихід за адресою боржника, що вказано у виконавчому документі, в квартирі перебував дідусь ОСОБА_3, який відчинив двері та повідомив, що за цією адресою вона не проживає, від підпису в акті відмовився. Повідомлено про необхідність примусового входження в разі подальшого ухилення від сплати заборгованості ОСОБА_3, про що складено відповідний акт державного виконавця.

10.10.2017 року на виконання ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя № 335/10948/17 від 13.09.2017 року про оглолошення у розшук боржника, ГУНП в Запорізькій області Дніпровського ВП НПУ встановило місце знаходження божника, 12.10.2017 року з'явилася до Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області та надала пояснення щодо несплати, в якому повідомила, що не працевлаштована, майна зареєстрованого не має, проживає за кошти чоловіка.

Станом на 20.11.2017 року боржником рішення суду не виконано.

Посилаючись на наявність у особи невиконаних зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням, державний виконавець просить задовольнити клопотання та тимчасово обмежити боржника у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов'язань, покладених судовим рішенням.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2017 року подання державного виконавця Вознесенівського відділу Державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника ОСОБА_3 до виконання нею своїх обов'язків.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області у справі №334/8123/17 ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2017 року цій справі скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2019 року подання державного виконавця Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області про обмеження виїзду за межі України ОСОБА_3, як особи, що має невиконані зобов'язання, покладені на неї судовим рішенням задовольнити. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 до виконання покладених на неї зобов'язань. Роз'яснено ОСОБА_3, що вона вправі звернутись до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із вмотивованою заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просила ухвалу суду першої скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні подання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.ч. 3,4 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до п. 19 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових

осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому

законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі

сплати аліментів;

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, у зв'язку з чим і здійснюється примусове виконання.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов'язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Так, з матеріалів справи вбачається. що у Вознесенівському відділі виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області на виконанні знаходиться зведене виконавче провадження № 50608760 з примусового виконання:

виконавчого листа №0818/9141/2012 виданого 14.11.2012 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» заборгованості за кредитним договором у розмірі 264706,08 грн. (а.с. 12-13);

виконавчого листа №0818/9141/2012 виданого 14.11.2012 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» по сплаті судового збору у розмірі 850 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 60 грн. (а.с. 8-9);

виконавчого листа №2-202/11 виданого 22.09.2014 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми заборгованості за кредитним договором № СL-202/150/2006 від 05.10.2006 року в розмірі 248789,11 грн. судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1700,00 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120,00 грн. (а.с. 6-7);

виконавчого листа №335/13449/14-ц виданого 19.05.2015 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1827 грн. та витрати, пов'язані з викликом відповідачів у судове засідання через засоби масової інформації у розмірі 165 грн., а всього 1992,00 грн. (а.с. 4-5);

виконавчого листа №335/13449/14-ц виданого 19.05.2015 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми заборгованості за Кредитним договором № МL-202119/2006 від 19.06.2006 року розмірі 2942172,46 грн. (а.с. 10-11).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, що державним виконавцем вживаються всі передбачені законом заходи, спрямовані на примусове виконання рішень.

Так, вбачається з акту державного виконавця № 1512/1 від 03.03.2017 року виїздом державного виконавця за адресою АДРЕСА_1, встановлено, що двері на вимогу не відчинили. В квартирі перебував дідусь ОСОБА_3, який повідомив, що за цією адресою вона не проживає. Залишено вимогу з'явитись ОСОБА_3 на прийом до державного виконавця о 10.00 год. 07.03.2017 року (а.с. 14).

Відповідно до акту державного виконавця № 1512/2 від 03.03.2017 року виїздом державного виконавця за адресою АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 встановлено, що двері на вимогу не відчинили, однак жінка, яка перебувала в квартирі, повідомила, що є власником цієї квартири з 2013 року (а.с. 15).

Викликом державного виконавця від 03.03.2017 року боржника зобов'язано бути присутнім на проведенні виконавчих дій за адресою: 69035, Запорізька обл., м. Запоріжжя, пр. Металургів буд. 6, 07 березня 2017 року о 10:00 год. Додатково боржника повідомлено про відповідальність за невиконання рішення суду, передбачену ст. 382 КК України (а.с. 16-17).

Викликом державного виконавця від 12.05.2017 року боржника зобов'язано з'явитись до виконавця 23.05.2017 о 10.00 год. за адресою: 69035, Запорізька обл., м. Запоріжжя, пр. Металургів 6. Додатково боржника повідомлено про відповідальність за невиконання рішення суду, передбачену ст. 382 КК України (а.с. 18-19).

Згідно з актом державного виконавця № 1512/2 від 16.06.2017 року виїздом державного виконавця за адресою АДРЕСА_1, встановлено, що двері на вимогу відчинив дідусь ОСОБА_3, який повідомив, що за цією адресою вона не проживає. Однак від підпису в акті державного виконавця відмовився. Повідомлено про можливість примусового входження в разі подальшого ухилення від сплати заборгованості ОСОБА_3 (а.с.20).

З метою перевірки майнового стану боржника державним виконавцем було направлено запити до відповідних органів та установ. Згідно відповідей на запити ДФС - боржник не працює, р/р в установах банків не має; ПФ України - боржник пенсію не отримує; Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно - за боржником не зареєстровано право власності на нерухоме майно, але за відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно боржника зареєстровано обтяження - арешт всього нерухомого майна (а.с. 21-23, 34-37).

В матеріалах справи вбачається, що листом ДМС України в Запорізькій області від 03.10.2017 №2301/01-22050 повідомлено державного виконавця Вознесенівського відділу ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Ткачук Т.О., що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримала в УДМС України в Запорізькій області паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 20.05.2014 року та НОМЕР_2 від 06.07.2017 року (а.с. 24).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2017 року за поданням державного виконавця Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області боржника ОСОБА_3 було оголошено у розшук (а.с. 31-33).

Також, міститься лист Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 11.10.2017 року №12330/46/01/03-2017 відповідно якого 10.10.2017 року було встановлено місце знаходження боржника ОСОБА_3, яка розшукувалась на підставі ухвали суду про розшук боржника. Боржниця мешкає за наступними адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1

Відповідно до пояснень ОСОБА_3 від 12.10.2017 року, боржниця звернулась до державної виконавчої служби, так як була зупинена патрульною поліцією, яка повідомила про розшук ОСОБА_3 за несплату аліментів. Повідомила, що рухомого та нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення, не має. Проживає за адресою: АДРЕСА_1. Не працює, проживає за кошти чоловіка. Дала обіцянку повідомити виконавчу службу про місце роботи (а.с. 26-26).

Окрім цього, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2017 року ОСОБА_3 вже була обмежена у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання своїх обов'язків (а.с. 67-68).

Проте, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 зазначена ухвала була скасована постановою Апеляційного суду Запорізької області від 21 серпня 2018 року (а.с. 119-124).

Однак, до теперішнього часу боржник вимоги виконавчих документів не виконала.

У зв'язку з цим, колегія дійшла висновку, що державний виконавець з дотриманням вимог закону звернувся до суду із поданням про обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання покладених на неї зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є повнолітньою працездатною особою, може працювати та заробляти гроші, нерухомого чи рухомого майна, на яке можна звернути стягнення на праві власності не має. Протилежного боржником не доведено.

При цьому, ОСОБА_3 достовірно відомо про наявність боргу та виконавчого провадження, однак жодних дій щодо погашення заборгованості частково чи повністю протягом восьми років нею вчинено не було.

Отже, докази у справі достовірно та об'єктивно вказують на те, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу ухиляється від виконання зобов'язання, покладеного на неї судовими рішеннями.

При цьому, під ухиленням слід розуміти не тільки пряму активну відмову, а й пасивне небажання, несприяння, невчинення дій, бездіяльність обов'язку, покладеного на особу рішенням суду, що відповідно до Конституції України ухвалюється іменем України і є обов'язковими до виконання на території України.

Під час перебування виконавчого документу на виконанні боржник самостійно не сплатив жодних коштів на погашення заборгованості по виконавчому документу.

ОСОБА_3 не надано будь-яких доказів виконання рішень. Навпаки, її посилання в апеляційній скарзі щодо дій, спрямованих на доведення факту, що державним виконавцем неналежним чином було перевірено її майновий стан, оскільки вона володіє корпоративними правами у ПП «Компанія»М-Продукт», ПП «РІВ'ЄР ЕЛЕКТРО», ТОВ «КОМПАНІЯ ОРІОН», чого державним виконавцем встановлено не було, можуть свідчити про зухвалість божника. Колегія суддів наголошує, що згідно з частиною п'ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України, а отже, на неї, як на боржника, в першу чергу покладено обов'язок виконати рішення.

З врахуванням вказаних обставин слід прийти до висновку, що ОСОБА_3 не бажає виконувати рішення суду, ніяких заходів щодо його виконання не здійснює та фактично своєю бездіяльністю ухиляється від виконання рішення суду

Таким чином суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність задоволення подання державного виконавця.

Посилання апелянта на недоведеність факту її ухилення від виконання судового рішення та відсутність підстав для обмеження боржника у праві виїзду за межі України не відповідають нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи.

Вказані доводи спростовуються вищенаведеними матеріалами справи та, встановленими судом обставинами, за якими апелянт тривалий час при обізнаності про наявність судових рішень та виконавчого провадження про стягнення з неї заборгованості умисно його не виконує.

У справі «Рінер проти Болгарії» Європейьский суд з .прав людини відмітив, що дотримуючись принципу пропорційності, заборона на виїзд з країни на підставі несплати податків може бути виправдано, якщо служить метою стягнення заборгованості. Таким чином, таке обмеження не може бути перетворено у вид покарання відносно неможливості сплати.

Хоча вказане рішення стосується обмеження виїзду, пов'язаного із несплатою податків, на думку колегії суддів, принцип пропорційності та неможливості використання тимчасового обмеження виїзду за кордон як покарання можна застосувати і до відносин, пов'язаних із виконання рішень у цивільних справа.

При цьому, у Європейського суду з прав людини склалася з цього питання стала практика.

Слід також звернути увагу, що у справі «Хлюстов против Росії» (скарга № 28975/05)Європейський суд з прав людини в пунктах 85 -92 виклав свою позицію щодо обмеження особи на виїзд за межі країни.

Так, Європейський суд звернув увагу, що він перевіряв відповідність обмежень пересування, які були накладені в різних умовах: заборона на виїзд, накладений як міра поліцейського контролю за особою, підозрюваним в зв'язках з мафією (див. Рішення у справі Лабіта, §§ 193-197); вилучення, як частина з'ясування обставин на місці, і подальша конфіскація паспорта особи, яка не переслідується в кримінальному порядку, і не вважається свідком у кримінальному провадженні (див. рішення у справі Бауманна, §§ 65-67); заборона банкруту на від'їзд з місця проживання в ході процесу з питань банкрутства (див. «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), № 32190/96, §§ 96-97, ECHR 2003 IX); вилучення паспорта заявника за відмову платити штраф митній службі (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), № 66485/01, §§ 78-82, 13 листопада 2003 року); зобов'язання не переховуватися, покладене на підозрюваного в ході провадження у кримінальній справі стосовно нього (див., крім інших прикладів, «Федоров і Федорова проти Росії» (Fedorov and Fedorova v. Russia), № 31008/02, §§ 39-47 , 13 жовтня 2005 року; «Антоненков і інші проти України» (Antonenkov and Others v. Ukraine), № 14183/02, §§ 59-67, 22 листопада 2005 року; «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine ), №15007 / 02, §§ 90-97, 7 грудня 2006 року; «Хайдслсібейді проти Азербайдсхсана» (Hajibeyli v. Azerbaijan), № 16528/05, §§ 60-69, 10 липня 2008 року; «Македонський проти Болгарії» (Makedonski v. Bulgaria), №36036 / 04, §§ 39-46, 20 січня 2011 року; «Пфайфер проти Б олгаріі» (Pfeifer v. Bulgaria), №24733 / 04, §§ 55- 58, 17 лютого 2011 року; «Прешер проти Болгарії» (Prescher V. Bulgaria), № 6767/04, §§ 47-52, 07 червня 2011 року; і «Мядеюік проти Польщі» (Miazdzyk v. Poland), №. 23592/07, §§ 33-42, 24 січня 2012 року); обмеження на переміщення, накладене за відмову платити заборгованість по податках (див, «Рінер проти Болгарії» (Riener v. Bulgaria), № 46343/99, §§ 118-130, 23 травня 2006 року); обмеження переміщення, накладене у звязку з володінням відомостями, що становлять державну таємницю (див. «Бартіка проти Росії» (Bartik V. Russia), № 55565/00, §§ 44-52, ECHR 2006-XV, і «Солтисяк проти Росії» (Soltysyak V. Russia), № 4663/05, §§ 46-54 10 лютого 2011 року).; постанови суду, що забороняють вивіз неповнолітніх дітей в іншу країну (див. «Діаманті і Пелліччіоні проти Сан Марино» (Diamante and Pelliccioni v. San Marino), № 32250/08, §§ 214-215, 27 вересня 2011 року); і заборона на виїзд, накладений за порушення імміграційних правил іншої країни (див. «Стамос проти Болгарії» (Stamose v. Bulgaria), № 2 9 7 1 3/0 5, §§ 33-37, 27 листопада 2012 року).Суд також вивчив обмеження, які, як і в цій справі, були накладені на заявників за несплату боргу за постановою суду приватній особі(див. Рішення у справі Ігнатова, згадане вище, §§ 36-41, і справа Гочев, згадане вище, §§ 49 -57).

Оцінюючи відповідність обмежень переміщення, накладених в цих справах на заявників Європейський суд з прав людини брав до уваги різні чинники.

У ряді справ проти Італії Суд встановив, що обмеження переміщення, які були накладені автоматично на весь термін тривалості процесу з питань банкрутства та залишалися в силі на протязі довгих термінів, що коливалися від 13 до більш ніж 24 років, були невідповідними, навіть якщо не було вказівок на те, що заявник хотів покинути місце свого проживання або, що в дозволі на це коли-небудь було відмовлено (див. рішення у справі Луордо, згадане вище, § 96; «Бассанио проти Італії» (Bassani v. Italy), № 47778/99, §§ 23-25 11 грудня 2003 року; «Нерон проти Італії» (Neroni v. Italy), №7503 / 02 , §§ 26-28, 22 квітня 2004 року; і «Гоффі проти Італії» (Goffi р Italy), № 55984/00, §§ 19-21, 24 березня 2005 року). З іншого боку, в разі, коли обмеження на виїзд діяло протягом шести місяців, Суд вважав, враховуючи короткий термін обмеження, що воно було пропорційним переслідуваній меті (див. Рішення у справі Даміані і Пелліччіоні, згадане вище, § 214).

В іншій групі справ, в яких зобов'язання не залишати місце їх проживання було накладено в контексті кримінального провадження стосовно заявників, але не застосовувалося автоматично в ході всього процесу, і було значно коротше, ніж у справі Луордо, Суд вважав, що в обставинах цих справ один тільки термін дії обмеження був недостатнім для того, щоб зробити висновок, що обмеження було невідповідним, а тому було необхідно враховувати всі інші фактори. Зокрема, в справах Федорова і Федорової (згадано вище, § 44) і Антоненкова і інших (згадано вище, § 64), Суд порахував, що було доречним, при оцінці пропорційності обмежень, переконатися, чи хотіли заявники покинути місце їх проживання, і чи зверталися вони з такими запитами до національних органів влади, і, якщо так, то чи було відмовлено в такому дозволі.

У справах, де обмеження переміщення було накладено на заявників, які були учасниками кримінального, адміністративного або іншого провадження, Суд вивчав, чи були підстави, на яких влада накладала і продовжувала обмеження і / або відмовляла їм у знятті їх, відповідними і достатніми (див. рішення у справі Лабіта, згадане вище, §§ 196-197; справа Бауманна, згадане вище, § 65-67; у раз Напіджало, згадане вище, §§ 78-82).

У справі Солтисяка, згаданій вище, в якій обмеження на виїзд були накладені на заявника з огляду на його володіння відомостями, що становлять державну таємницю, Суд взяв до уваги наявність спільних європейських та міжнародних принципів у цій сфері.

Європейський суд з прав людини крім того, послався, що у справі Гочев (згаданій вище, §§ 49-50) Суд коротко узагальнив принципи щодо оцінки необхідності заходів, обмежуючих свободу пересування, в такий спосіб:

"49. Відносно пропорційності обмеження, накладеного через несплату боргів, Суд нагадує, що воно обумовлено тільки поки переслідує законну мету забезпечення виплати зазначених боргів (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), №66485 / 01, §§ 78 по 82, 13 листопада 2003 року). Більш того, навіть будучи обґрунтованою на початку, міра обмеження свободи пересування особи може стати невідповідною і порушувати право особи, якщо автоматично поширюється на довгий термін (див. «Луордо проти Італії» (Luordo V. Italy), №32190 / 96, § 96 , ECHR 2003 IX; «Фёлдес і Фёлдесне Хаджіко проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), № 41463/02, § 35, ECHR 2006 -...; і дало Рінер, згадане вище, § 121).

У будь-якому випадку, національна влада зобов'язана забезпечити, щоб втручання в право особи на виїзд з країни, спочатку і в ході його продовження, було виправдано і пропорційно з урахуванням обставин. Вони не повинні продовжувати заходи, що обмежують свободу пересування особи, на довгі терміни без регулярного перегляду їх обґрунтованості (див. Рішення у справі Рінер, згадане вище, § 124, і Фёлдес і Фёлдесне Хайдоюік (Foldes and Foldesne Hajlik), згадане вище, § 35). Такий перегляд має, зазвичай, проводитися, принаймні в останній інстанції, судами, так як вони можуть запропонувати кращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процесу (див. «Сіссаніс проти Румунії» (Sissanis v. Romania), № 23468/02, § 70, 25 січня 2007 р.) Межі судового розгляду повинні давати суду можливість прийняти до уваги всі фактори, включаючи ті, що стосуються пропорційності заходів обмеження (див., Mutatis mutandis, «Ле Компте, Ван Лёйвен іД е Мейер проти Бельгії» (he Compte, Van Leuven and De Meyere v . Belgium) 23 червня 1981 р § 60, Series A № 43) ...

При цьому, Європейській суд з права людини погодився з владою, що з метою виконання вимог ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу №1 державна влада зобов'язана надавати необхідну допомогу кредитору у виконанні судових рішень проти приватних осіб. Така допомога може бути надана, наприклад, через службу судових приставів або процедуру банкрутства (див. «Анохін проти Росії» (Anokhin v. Russia) (dec.), 31 травня 2007 року) Проте, Суд вважає, що заходи, прийняті для надання такої допомоги, так як вони втручаються в права, що захищаються ст. 2 Протоколу ХР4, повинні бути необхідними в демократичному суспільстві.

Повертаючись до аналізу обставин даної справи, колегія суддів, із урахуванням практики Європейського суду з прав людини приходить до переконання, що оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, тому апеляційний суд не знаходить підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення..

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Повна постанова складена 12 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: