ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Чернівці

Справа №727/9547/13

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.

секретар Ковальчук Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на квартиру, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2018 року, (головуючий у 1-й інстанції Слободян Г.М.),

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового приміщення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до договору дарування від 9 квітня 2003 року вона є власником квартири АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2, яка подарувала їй свою квартиру, перешкоджає їй у володінні та користуванні власністю. Добровільно звільнити спірну квартиру відмовилася.

Просила виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначала, що вищезазначений договір дарування квартири не відповідає вимогам закону, був укладений усупереч її волі, наміру дарувати квартиру вона не мала, оскільки

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/218/19 Категорія 44

спірна квартира є її єдиним місцем проживання, у ній вона постійно проживала, несла всі витрати з її утримання, з відповідачем до укладення договору знайома не була. Її знайомий ОСОБА_4 мав намір укласти з ОСОБА_1 договір позики 1000 доларів США для своїх потреб, остання поставила вимогу про укладення договору на забезпечення виконання ОСОБА_4 договору позики, на що вона погодилася.

Вважає оспорюваний договір таким, що не відповідає вимогам закону, укладений з метою приховати іншу угоду.

Постановою Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 19 серпня 2015 року та рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 липня 2015 року, яким первісний позов задоволено, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено, скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з новою редакцією зустрічної позовної заяви від 14.03.2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним з підстав невідповідності його вимогам закону, укладення договору всупереч її волі та з метою приховати іншу угоду, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на квартиру.

Крім зазначеного вище вказувала, що 17 вересня 2016 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування відчужила спірну квартиру ОСОБА_3

Просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладений від її імені на ім`я ОСОБА_1 9 квітня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Ткачук В.О., зареєстрований у реєстрі №1727, удаваною угодою, яка приховувала договір застави нерухомого майна з метою забезпечення зобов'язань за договором позики грошей між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на суму 1000 доларів США;

витребувати квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_3, яка є її власником на підставі договору дарування від 17 вересня 2016 року та повернути квартиру;

скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, здійснену на ім`я ОСОБА_3 приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу на підставі договору дарування від 17 вересня 2016 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_4.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

На вказане судове рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суд фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що судом не надано належної оцінки, з якою метою вона подарувала свою квартиру, яка є її єдиним місцем проживання, незнайомій особі, без права проживання у ній після вчинення угоди.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним та задовольняючи позов ОСОБА_1 про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення оспорюваного договору дарування було дотримано всіх вимог, необхідних для чинності правочину відповідно до вимог цивільного законодавства України, яке діяло на час укладення оспорюваної угоди, а ОСОБА_2 не надала належних доказів того, що договір було укладено внаслідок помилки та всупереч її волі чи під впливом обману з боку ОСОБА_1

Однак, колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 9 квітня 2003 року, засвідченого нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Ткачук В.О., ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_3 (том 2 а.с.11).

Договір дарування квартири був зареєстрований у Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 20 квітня 2004 року та внесено запис до Реєстру прав, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (том 1 а.с.7).

Згідно паспорта громадянина України ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою (том 1 а.с.66).

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Згідно зі статтею 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 2 статті 243 ЦК УРСР 1963 року договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До передачі речі прирівнюється передача розпорядчого документа на річ(стаття 128 ЦК УРСР 1963 року).

Частиною 2 статті 128 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого документа на речі.

Як установлено судом, після укладення договору дарування ОСОБА_1 отримала розпорядчі документи на спірну квартиру, на підставі яких зареєструвала в передбаченому законом порядку у бюро технічної інвентаризації. Зазначене свідчить, що договір дарування є укладеним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, ОСОБА_2 посилалася на удаваність зазначеної угоди, яка мала на меті приховати договір застави нерухомого майна з метою забезпечення зобов'язань за договором позики грошей.

Згідно з положеннями ст. 4 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

Відповідно до статті 58 ЦК УРСР 1963 року недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, за удаваним правочином (ст. 235 ЦК, яка є аналогічною ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

З наведеного вбачається, що для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Згідно з положеннями статті 179 ЦК УРСР виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством.

Застава виникає в силу договору чи закону. Заставою може бути забезпечена дійсна вимога. Відносини застави регулюються Законом України «Про заставу», іншими актами законодавства (ст. 181 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 184 ЦК УРСР в договорі застави повинно бути зазначено місцезнаходження заставленого майна, суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою. Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. Договір застави житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений з накладенням заборони (арешту) на жилий будинок. Недодержання правил цієї статті тягне недійсність договору застави.

Відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦК УРСР право застави щодо жилих будинків виникає з моменту нотаріального посвідчення застави (накладення на будинок заборони), а щодо іншого майна - з моменту передачі цього майна заставодержателеві, а якщо за законом або договором воно не підлягає передачі - то з моменту укладення договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надала і матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено договір застави (іпотеки), а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі.

За таких обставин колегія суддів вважає, що посилання ОСОБА_2 на удаваність оспорюваного правочину є необґрунтованими та позов про визнання недійсним договору дарування із зазначеної підстави задоволенню не підлягає.

Разом з тим, за правилами статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Стаття 48 ЦК УРСР застосовується у разі порушення встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР).

Частиною першою статті 59 ЦК УРСР передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_2 ніколи не передавала спірну квартиру ОСОБА_1, а весь час сама продовжувала в ній проживати, іншого житла не має. ОСОБА_1 не наведено мотивів передачі їй у дар квартири ОСОБА_2

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані настання певних наслідків.

Апеляційним судом установлено, що при укладенні оспорюваного правочину волевиявлення ОСОБА_2 як сторони правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідало їй внутрішній волі, воно не було спрямовано на безоплатне відчуження квартири власної квартири. Про це свідчать наявні у справі докази, яким суд першої інстанції не надав належну оцінку. Зокрема, відсутність у ОСОБА_2 іншого житла, проживання її у подарованій квартирі після укладення оспорюваного правочину.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 на даний час зареєструвала право на квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 17 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Холоменюк О.І., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (том 2 а.с. 10, 22).

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За правилом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Оскільки спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_2 поза волею останньої, у подальшому відчужена на підставі договору дарування, згідно зі статтею 388 ЦК України підлягає витребуванню у ОСОБА_3 та поверненню позивачу.

Разом з тим, є безпідставними та не підлягають до задоволення вимоги ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності на квартиру.

Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суб'єктами державної реєстрації прав є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна,

переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на

нерухоме майно та їх обмежень").

Суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позов ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково.

У зв'язку із задоволенням позову ОСОБА_2 в задоволенні позову ОСОБА_1 про її примусове виселення з житлового приміщення необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 2506 грн 91 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового приміщення відмовити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 9 квітня 2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Ткачук В.О., зареєстрований у реєстрі №1727, недійсним.

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 та повернути її ОСОБА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 2506 гривень 91 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: О.О. Одинак

І.Б. Перепелюк