Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 522/5816/13

провадження № 61-38729св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, правонаступником якої є ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання угоди дарування недійсною.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради

05 серпня 2004 року, зареєстрованого в Одеському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості за № 2047,

ОСОБА_4 належали 5/100 частин житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 та складаються в цілому з двох кам'яних будівель, загальною житловою площею 398,0 кв. м, зазначених на схематичному плані під літерами «АА-1», «З» та надвірних споруд: «Щ», «Ю», «Г» - трьох гаражів, «Ж», «К», «В-1», «И», «Ч», «Щ-1» - шести сараїв, «Д», «Л» - двох літніх кухонь, «М-2», «Д-1», «Z» - трьох навісів, № 1-21 - огорожі, 1-УШ мостіння, розташованих на земельній ділянці 1820 кв. м.

Наприкінці ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті,

ІНФОРМАЦІЯ_2, вона, як двоюрідна сестра померлої, та як єдина спадкоємниця, звернулась до Шостої одеської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де їй повідомили про наявність угоди

від 15 жовтня 2004 року дарування 5/100 частин житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1. Згідно цієї угоди ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 вказане нерухоме майно.

Вважала, що ОСОБА_3, скориставшись хворобливим (психічне захворювання) та безпомічним (обмежена дієздатність через психічне захворювання) станом ОСОБА_5, увійшов в її довіру шляхом обіцянок одружитися, умовив її та отримав від неї спірний договір дарування.

Вказаний договір дарування порушує її законні права та інтереси, як спадкоємиці померлої ОСОБА_5

Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною угоду від 15 жовтня

2004 року дарування 5/100 частин житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 та складаються в цілому з двох кам'яних будівель, загальною житловою площею 398,0 кв. м, зазначених на схематичному плані під літерами «АА-1», «З» та надвірних споруд: «Щ», «Ю», «Г» - трьох гаражів, «Ж», «К», «В-1», «И», «Ч», «Щ-1» - шести сараїв, «Д», «Л» - двох літніх кухонь, «М-2», «Д-1», «Z» - трьох навісів, № 1-21 - огорожі, 1-УШ мостіння, розташованих на земельній ділянці 1820 кв. м, зазначена частина якої належала дарувальниці на підставі свідоцтва

НОМЕР_1 про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 05 серпня 2004 року, зареєстрованого в Одеському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості за № 2047. На підставі статті 73 ЦПК України 2004 року поновити строк для подачі позовної заяви.

Протокольною ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2016 року залучено до участі у справі правонаступника позивача

ОСОБА_1 - ОСОБА_2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2015 року у складі судді Нікітіної С. Й. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною угоду від 15 жовтня 2004 року дарування 5/100 частин житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходяться у

АДРЕСА_1 та складаються в цілому з двох кам'яних будівель, загальною житловою площею 398,0 кв. м, зазначених на схематичному плані під літерами «АА-1», «З» та надвірних споруд: «Щ», «Ю», «Г» - трьох гаражів, «Ж», «К», «В-1», «И», «Ч», «Щ-1» - шести сараїв, «Д», «Л» - двох літніх кухонь, «М-2», «Д-1», «Z» - трьох навісів, № 1-21 - огорожі, 1-УШ мостіння, розташованих на земельній ділянці 1820 кв. м, зазначена частина якої належала дарувальниці на підставі свідоцтва НОМЕР_2 про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 05 серпня 2004 року, зареєстрованого в Одеському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості за № 2047.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до показань свідків та висновку експертизи, ОСОБА_4 страждала на психічні розлади та при укладенні нею 15 жовтня 2004 року договору дарування спірного майна ОСОБА_3, не могла розуміти значення своїх дій та не була в змозі вільно й свідомо прийняти рішення про дарування спірного майна.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, правонаступником якої є ОСОБА_2

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що з урахуванням показань свідків та проведених експертиз у справі, ОСОБА_4 на час укладення спірного правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 15 жовтня 2004 року є обґрунтованими. Враховуючи, що до суду з позовом про визнання угоди дарування від 15 жовтня 2004 року недійсною, ОСОБА_1 звернулася у березні 2013 року, хоча дізналася про порушення її прав, як спадкоємця після звернення до нотаріальної контори не пізніше квітня 2006 року, строк позовної давності на час подання позову у березні 2013 року у розумінні статей 257, 261, 267 ЦК України є пропущеним та наведені представником позивача причини залишення позову без розгляду не можуть бути визнані поважними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з суду першої інстанції.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 про існування спірного договору дарування дізналась під час оформлення спадкового майна після смерті ОСОБА_4, після чого у квітні 2006 року звернулась до суду про визнання цього договору дарування недійсним в межах трирічної позовної давності. 04 жовтня 2012 року вказана справа залишена без розгляду на підставі її заяви, оскільки судом допускалось порушення норм процесуального права і права на справедливий суд. ОСОБА_2 вважала, що позовну давність при звернення із позовом

15 січня 2013 року ОСОБА_1 не пропустила.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 15 жовтня 2004 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 5/100 частин житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_2.

Для з'ясування психічного стану ОСОБА_4, за клопотанням позивача, судом першої інстанції було призначено судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку, проведеного експертами комунальної установи «Одеський обласний психічний центр психічного здоров'я» від 15 травня 2015 року, ОСОБА_4 з 1997 року страждала хронічним психічним розладом у вигляді наростаючого слабоумства внаслідок епілепсії та з урахуванням існуючого у неї психічного захворювання абсолютно не могла усвідомлювати свої дії при укладенні нею 15 жовтня 2004 року договору дарування на користь ОСОБА_3 та не була здатна вільно та усвідомлено приймати рішення щодо дарування спірної квартири.

Вважаючи висновок вищевказаної експертизи неповним, неясним, необґрунтованим, таким, що суперечить матеріалам справи та викликає сумнів у його правильності, представником ОСОБА_3 - ОСОБА_6 було заявлено клопотання про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи психічного стану здоров'я

ОСОБА_4 під час укладення нею 15 жовтня 2004 року договору дарування.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2016 року клопотання представника ОСОБА_3 було задоволено та призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу.

На час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3, померла позивач у справі - ОСОБА_1 і її залучена до участі у справі дочка померлої - ОСОБА_2

Відповідно до висновку Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства хорони здоров'я від 19 грудня 2017 року ОСОБА_4 у момент укладання 15 жовтня 2004 року договору дарування частини квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до фотокопії заяви сусідів ОСОБА_4, 06 вересня

2005 року вони звертались до міського прокурора з проханням розібратись з незаконною перебудовою їхнього будинку ОСОБА_3, у якій вказували на те, що останній на підставі договору дарування став власником майна недієздатної ОСОБА_4 У постанові про відмову в порушенні кримінальної справи зазначено, що ОСОБА_4 подарувала свою квартиру ОСОБА_3 без будь-яких погроз та примусу, вона страждає на епілепсію, перебуває на обліку, але не є недієздатною. Тому протиправних дій ОСОБА_3 не встановлено.

Крім того, апеляційним судом витребувано відомості з Шостої одеської державної нотаріальної контори, з відповіді якої від 10 квітня 2018 року вбачається, що спадкова справа № 272/2006 заведена на підставі заяви ОСОБА_1, яка надійшла до Шостої одеської державної нотаріальної контори 03 квітня 2006 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2006 року встановлено факт, що ОСОБА_4 є двоюрідною сестрою

ОСОБА_1

Свідоцтво про спадщину не видавалося за відсутністю спадкового майна та до вирішення судового спору.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Постановою пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що

з урахуванням показань свідків та проведених експертиз у справі,

ОСОБА_4 на час укладення спірного правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 15 жовтня 2004 року є обґрунтованими. Враховуючи, що до суду з позовом про визнання угоди дарування від 15 жовтня 2004 року недійсною ОСОБА_1 звернулася у березні 2013 року, хоча дізналася про порушення її прав, як спадкоємця після звернення до нотаріальної контори не пізніше квітня 2006 року, позовна давность на час подання позову у березні 2013 року у розумінні статей 257, 261, 267 ЦК України є пропущеною, а наведені представником позивача причини залишення позову без розгляду не є поважними та не зупиняють перебігу позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а не у апеляційному суді, є необґрунтованими, оскільки таку заяву було подано ОСОБА_3 під час розгляду справи судом першої інстанції до винесення ним рішення (а. с. 90, т. 1).

Отже, правильним є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні обгрунтованого позову за спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем до винесення судом рішення, а оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта