Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 308/6667/16-ц

провадження № 61-33099св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - Гончаров Валентин Вікторович,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2017 року у складі судді Сарай А. І. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2017 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ОСОБА_4, в інтересах якого за договором про надання правової допомоги діяв адвокат Гончаров В. В., звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», в якому просив зобов'язати відповідача звільнити орендоване ним нежиле приміщення, розташоване по АДРЕСА_1, шляхом повернення цього приміщення ОСОБА_4 за відповідним двостороннім актом здачі-приймання, складеним банком; стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі 551,20 грн та 6 050 грн витрат на правову допомогу.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником вказаного вище нежитлового приміщення, яке орендує відповідач.

07 березня 2016 року позивач направив відповідачу повідомлення про припинення договору оренди після пролонгованого строку його дії (після 21 червня 2016 року) та необхідність звільнення приміщення. Вказане повідомлення відповідач отримав 12 березня 2016 року, разом з тим, приміщення не звільнив.

Оскільки, після 21 червня 2016 року договір оренди припинив свою дію, а відповідач за відсутності підстав продовжує займати і використовувати вказане приміщення, позивач звернувся до суду з позовом про звільнення цього майна та повернення власнику.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 18 січня 2017 року прийнято відмову ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діяв адвокат Гончаров В. В., від позову до ПАТ КБ «ПриватБанк» про звільнення орендованого приміщення, провадження у справі закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 205 ЦПК України.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 551,20 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору та 4950 грн в рахунок відшкодування витрат по оплаті правової допомоги.

ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржив в апеляційному порядку зазначену ухвалу суду в частині вирішення питання про стягнення на користь позивача витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвали суду першої та апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу мотивовані тим, що відповідач 05 серпня 2016 року звільнив спірне приміщення, яке за складеним актом здачі-приймання до договору оренди приміщення від 22 червня 2014 року передав позивачу, тобто після пред'явлення позову (01 липня 2016 року), у зв'язку із чим позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем і звернувся із відповідною заявою про закриття провадження у справі. Наведені обставини є підставою для стягнення з відповідача судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви та витрат на правову допомогу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість та виходив з того, що закривши ухвалою від 18 січня 2017 року провадження у справі, суд першої інстанції частково задовольнив вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу та стягнув суму на відшкодування цих витрат у розмірі 4950 грн, що відповідає положенням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій в частині відшкодування та розподілу судових витрат, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постановлені у справі ухвали в оскаржуваній частині та відмовити позивачу у стягненні з банку сплаченого ним судового збору та понесених ним витрат на правову допомогу.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували до даної справи частину першу статті 89 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення процесуальних рішень), оскільки перше речення даної статті стосується витрат відповідача у разі закриття провадження. Тобто, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, оскільки в даному випадку позивач відмовився від позову, на підставі чого судом прийнято ухвалу про закриття провадження та безпідставно стягнуто і розподілено судові витрати з відповідача.

Судами попередніх інстанцій, помилково застосовано друге речення даної статті, яке передбачає, що в разі, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача.

Зазначена частина статті стосується випадку, коли провадження по справі не закривається, а ухвалюється судове рішення по суті про відмову у задоволенні позову (оскільки вони задоволені відповідачем) та розподілу судових витрат по справі, в порядку частини першої статті 88 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення процесуальних рішень).

Проте, в даному випадку судом прийнято саме ухвалу про закриття провадження, та у такому випадку право на відшкодування витрат має лише відповідач, а не позивач. Закриття провадження у справі за ініціативою позивача вказує на небажання ухвалення судом рішення по суті позову та свідчить про необґрунтованість його дій при поданні позову і тягне за собою правові наслідки у вигляді відшкодування понесених лише відповідачем судових витрат.

Таким чином, судами незаконно стягнуто судові витрати по справі з відповідача, оскільки такі правові підстави відсутні.

Крім того, заявник посилається на відсутність документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надійшов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року вищевказану касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без руху для усунення виявлених судом недоліків та надано заявнику строк для їх усунення до 01 вересня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк». Справу витребувано із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Установлено, що у липні 2014 року ОСОБА_4, в інтересах якого за договором про надання правової допомоги діяв адвокат Гончаров В. В., звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про звільнення належного позивачу орендованого приміщення.

До ухвалення рішення по суті, 05 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повернуло приміщення, розташоване за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Минайська, 34, що орендувалося за договором оренди.

У зв'язку з поверненням нерухомого майна після пред'явлення позову, позивач, від імені якого діяв адвокат, подав 07 вересня 2016 року до суду заяву про те, що не підтримує позовні вимоги внаслідок їх задоволення відповідачем після пред'явлення позову, у зв'язку із чим просив закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 205 ЦПК України(в редакції, чинній на момент прийняття процесуального рішення) та вирішити питання про судові витрати, відповідно до положень статті 89 цього Кодексу.

Згідно пунктом 3 частини першої статті 205 ЦПК України(в редакції, чинній на момент прийняття процесуального рішення) суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Питання розподілу судових витрат у разі відмови від позову, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду і укладення мирової угоди, на момент розгляду справи врегульовувалось положеннями статті 89 ЦПК України (у наведеній вище редакції).

Так, згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача.

За змістом наведеної норми при відмові позивача від позову на користь позивача присуджується стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача у разі, якщо він не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову.

Визнання позову чи добровільне задоволення вимог відповідачем після пред'явлення позову не звільняє його від відшкодування понесених позивачем судових витрат при ухваленні рішення або при закритті провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову з мотивів задоволення його вимог відповідачем.

Установивши, що вимоги позивача про звільнення орендованого приміщення задоволено відповідачем вже після звернення останнього до суду з відповідним позовом та до ухвалення рішення суду і вирішення спору, а подання позивачем заяви про відмову від позову та закриття у зв'язку із цим провадження у справі зумовлено фактом задоволення відповідачем заявлених ним вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених наведеною вище нормою для покладення на відповідача відшкодування усіх понесених позивачем у справі витрат.

Доводи касаційної скарги відповідача, що закриття провадження у справі з підстав відмови позивача від позову не надає позивачу права на відшкодування судових витрат за рахунок відповідача, оскільки вказаною статтею передбачена можливість покладення такого обов'язку на відповідача лише за результатами ухвалення судового рішення про відмову у позові з підстав виконання позовних вимог відповідачем, є необґрунтованими та спростовуються змістом правильно застосованої судами попередніх інстанцій статті 89 ЦПК України (у відповідній редакції), норми якої чітко встановлюють, що у разі відмови позивача від позову (як наслідок закриття провадження у справі), зумовленої задоволенням позовних вимог відповідачем після пред'явлення позову, позивач має право на стягнення з відповідача понесених ним судових витрат.

Закриття провадження у справі за заявою позивача про відмову від позову, як процесуальний наслідок, за умов, що така відмова обумовлена непідтриманням позовних вимог унаслідок їх задоволення відповідачем після пред'явлення позову, не позбавляє позивача права на відшкодування за рахунок останнього понесених судових витрат.

Доводи касаційної скарги щодо недоведеності факту понесення позивачем судових витрат (судового збору та витрат на правову допомогу) не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права та сума витрат на правову, яка підлягає стягненню з відповідача на рахунок позивача визначена судом з урахуванням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська