ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2399/19 Справа № 171/2029/17 Суддя у 1-й інстанції - Хоруженко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агростандарт»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2018 року, яке постановлено суддею Хоруженко Н.В. у місті Апостолове Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» про стягнення нарахованої але невиплаченої заробітної плати, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивачем вказано, що з вересня 2002 року вона працювала у відповідача на посаді продавця бакалійного відділу з продажу спиртних напоїв та горілчаних виробів.

З 27.02.2006 року по 15.07.2010 року вона перебувала у декретній відпустці, після чого з 15.07.2010 року вона продовжила роботу у відповідача.

04.10.2010 року її примусово відправили у відгул у зв'язку з попередньою беззмінною працею та зобов'язали здати зміну новоприйнятому працівнику.

Згодом її повідомили, що роботи для неї немає, вона підлягає звільненню, запропонували погасити матеріальну шкоду за псування товару, у якого сплинув строк реалізації. З вказаним рішенням вона не погодилася та оскаржила його до прокуратури Апостолівського району, оскільки ревізія відділу, де вона працювала, не проводилася, договору про повну матеріальну відповідальність вона не підписувала, нестачі товару не було виявлено. В зв'язку з не проведенням відповідачем розрахунку та не наданням трудової книжки вона звернулася з позовом до суду про стягнення несплаченої заробітної плати, під час розгляду справи дізналась про те, що звільнена за прогул, хоча прогулу не вчиняла, була фактично недопущена до роботи власником.

Рішенням суду було стягнуто невиплачену заробітну плату, поновлено її на роботі.

До цього часу рішення суду не виконано, її на роботі не поновлено, трудову книжку, не повернуто з невідомих причин. Однак, за період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року заробітна плата їй не сплачена.

На підставі наведеного вище позивач просила суд стягнути з відповідача несплачену заробітну плату в розмірі 3600 грн. за період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року, середній заробіток за час несвоєчасної виплати заробітної плати в розмірі 218400 грн. та моральну шкоду 10000,00 грн.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у розмірі 2056,25 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 20000 грн., моральну шкоду у розмірі 2000 грн., а всього - 24056,25 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» на користь держави судовий збір у сумі 640 грн.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Так, позивач посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно застосував до середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні принцип співмірності, оскільки застосування в даному випадку ч.1 ст.117 КЗпП України свідчить про неоднаковість застосування вказаної норми закону.

Зауважує на тому, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, має бути стягнутий з відповідача на її користь за весь час затримки розрахунку, що відповідає вимогам Конвенції ЕСПЛ.

Також судом першої інстанції не враховано, що діями відповідача, які заключалися у невиплаті належних сум заробітної плати, їй спричинено моральну шкоду, яка має бути стягнута з відповідача на її користь.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення,з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 наказом № 44 по ТОВ «Агростандарт» від 01 листопада 2005 року була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів в магазин «Центральний-1» м. Апостолове з 01.11.2005 року.

Наказом № 35-О по ТОВ «Агростандарт» від 27.09.2010 року з позивача стягнуто суму псування товару в розмірі 131 гр. 89 коп. на підставі акту без номеру від 27.09.2010 року.

Наказом № 38-О від 04.10.2010 року стягнуто суму нестачі товару в розмірі 453 гр. на підставі акту без номеру від 04.10.2010 року.

Наказом № 49-К від 13 грудня 2010 року позивач звільнена з посади продавця продтоварів магазину «Центральний-1» м. Апостолове за прогули без поважних причин за ст.40 п.5 КЗпП України з 13 грудня 2010 року.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року з ТОВ «Агростандарт» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі за вересень-жовтень 2010 року у сумі 289,09 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10675 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 528,75 грн.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18.11.2013 року визнано незаконним наказ директора товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» Камзель В.О. № 49-К від 13 грудня 2010 року про звільнення ОСОБА_1 з посади.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді продавця продтоварів магазину «Центральний» м. Апостолове товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт».

Зобов'язано ТОВ «Агростандарт» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про недійсність запису № 8 від 13 грудня 2010 року про звільнення за прогул, запис про поновлення на роботі ОСОБА_1 та зобов'язати надати ОСОБА_1 для ознайомлення трудову книжку.

Визнано незаконними та скасовано накази директора товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» Камзель В.О. № 35-О від 27.09.2010 року про стягнення псування товару в розмірі 131 гр. 89 коп. та № 38-О від 04.10.2010 року про стягнення нестачі товару в розмірі 453 гр.

Стягнуто з ТОВ «Агростандарт» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 30 961 гр. 25 коп. (зробивши відрахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів), моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень, незаконно утримані кошти в розмірі 584 гр. 89 коп., всього в розмірі 31 640 гр. 89 коп.

Стягнуто з ТОВ «Агростандарт» на користь ВДКУ в Апостолівському районі судовий збір в розмірі 431 гр. 10 коп.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.01.2014 року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18.11.2013 року скасовано в частині визнання незаконними та скасування наказів директора товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» Камзель В.О. № 35-О від 27.09.2010 року про стягнення псування товару в розмірі 131 гр. 89 коп. та № 38-О від 04.10.2010 року про стягнення нестачі товару в розмірі 453 гр. та стягнення з ТОВ «Агростандарт» незаконно утриманих коштів в розмірі 584 гр. 89 коп. та відмовлено в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18.11.2013 року залишено без змін.

У період з 04 жовтня по 12 грудня 2010 року позивач не працювала, однак і не була звільнена чи відсторонена від роботи, отже за вказаний період з 04 жовтня по 12 грудня 2010 року вона мала отримувати заробітну плату.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За положеннями ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на працю, згідно положень ст.. 2 КЗпП України, реалізується шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі або з фізичною особою.

Згідно ст. 21 КЗпПУ трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За положеннями ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Отже, оскільки 01 листопада 2005 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Агростандарт» був укладений безстроковий трудовий договір, позивач реалізувала своє право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею за умовами трудового договору до моменту припинення трудового договору з передбачених законодавством підстав та зобов'язана була виконувати роботу, визначену трудовим договором, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а відповідач ТОВ «Агростандарт» зобов'язаний був виплачувати позивачці заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

В свою чергу, власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту (стаття 141 КЗпП України).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, позивач у період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року не могла виконувати роботу за трудовим договором з незалежних від неї підстав - не була допущена до роботи без законних на те підстав та не отримала наказ про звільнення і трудову книжку.

Отже, недопуском позивача до роботи без законних на те підстав, відсутністю наказу про її звільнення та невидачею позивачу трудової книжки, було порушено її право, яке підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за вказаний період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року із розрахунку середньоденного заробітку ОСОБА_1 на момент звільнення, який становив 58 грн. 75 коп., що встановлено як рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року, так і рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18.11.2013 року.

Таким чином, визначений судом першої інстанції середній заробіток за період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року в розмірі 2056,25 грн., є обґрунтованим та суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року в розмірі 2056,25 грн.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 грудня 2010 року по 27.08.2018 року включно, вірно визначив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 56341,25 грн., та вірно застосував принцип співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних звільненому працівникові сум, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 грудня 2010 року по 27.08.2018 року в розмірі 20000 грн.

Крім того колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем були порушені трудові права позивача в зв'язку з невиплатою заробітної плати, в цей час не було розірвано трудовий договір та не видано трудову книжку, що позбавляло її можливості працевлаштуватись, що спричинило моральні страждання позивачу, оскільки вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, та суд першої інстанції, на думку колегії суддів, вірно визначив розмір морального відшкодування, що підлягає компенсації позивачу за рахунок відповідача в сумі 2000 грн.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, щосуд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно застосував до середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні принцип співмірності, оскільки застосування в даному випадку ч.1 ст.117 КЗпП України свідчить про неоднаковість застосування вказаної норми закону, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Слід зауважити, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З врахуванням конкретних обставин справи та часткового задоволення вимог ОСОБА_1 щодо розміру належних їй при звільненні сум, а також необхідності застосування вимог розумності і справедливості, принципу співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних звільненому працівникові сум, враховуючи розмір спірної суми, на яку позивач мала право, а саме 2056,25 грн. частку, яку вона становила у заявлених вимогах, 3600 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування принципу співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних ОСОБА_1 сум.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, має бути стягнутий з відповідача на її користь за весь час затримки розрахунку, що відповідає вимогам Конвенції ЕСПЛ, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки судом першої інстанції середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнутий з відповідача на користь позивача за весь час затримки розрахунку, а саме за період з 14 грудня 2010 року по 27.08.2018 року, однак судом першої інстанції застосовано принцип співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних позивачу сум.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано, що діями відповідача, які полягають у невиплаті належних сум заробітної плати, їй спричинено моральну шкоду, яка має бути стягнута з відповідача на її користь в межах заявлених нею позовних вимог, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, судом першої інстанції, з урахуванням ст. 237-1 КЗпП України та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначено вірний розмір морального відшкодування, що підлягає компенсації позивачу за рахунок відповідача.

На думку колегії суддів, вирішуючи даний спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку й ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: