Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 263/4338/14-ц

провадження № 61-23875св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача- ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7,

третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лашина НаталяГеннадіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 січня 2017 року в складі судді Ковтуненка В. О. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області

від 09 березня 2017 року в складі колегії суддів: Попової С. А., Гаврилової Г. Л., Кочегарової Л. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5,

ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лашина Н. Г., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у червні 2010 року йому стало відомо про те, що ОСОБА_6 приватизувала квартиру АДРЕСА_1 без його участі у незаконний спосіб, отримавши до цього рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 березня 2010 року про визнання його таким, що втратив право користування даної квартирою. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 червня 2011 року визнано частково недійсним приватизацію квартири та свідоцтво про право власності на квартиру на ім'я ОСОБА_6, а також визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини цієї квартири. Разом з тим, у 2014 році йому стало відомо про те, що 26 квітня 2010 року між його матір'ю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу № 702 квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лашиною Н. Г. Вважав, що ОСОБА_6 не мала права на укладення оскаржуваного договору, оскільки йому на праві власності належить 1/2 частини указаної квартири та своєї згоди на відчуження він не давав.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3, просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2010 року, на підставі статті 215 ЦК України, недійсним, оскільки спірну квартиру було відчужено на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, яке в подальшому було визнано частково недійсним, а також відчуження спірної квартири відбулось поза його волею.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області

від 09 березня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки він не є стороною оскаржуваного правочину та між ним та відповідачами відсутні договірні правовідносини, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог на підставі статей 203, 215, 216 ЦК України. Крім того, у межах даної справи позивач не звертався для захисту своїх прав шляхом пред'явлення віндикаційного позову у відповідності до вимог статті 388 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітня 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та задовольнити його позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваний правочин було вчинено на підставі недійсного свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а тому

ОСОБА_6 незаконно відчужена ОСОБА_5 квартиру. Оскаржуваний договір купівлі-продажу було зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації

13 квітня 2012 року, після того як рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 червня 2011 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Заявник вважав, що судами безпідставно не вирішено спір на підставі статей 203, 215, 216 ЦК України.

Відзив інших учасників справи на касаційну скаргу не подано

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25 березня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, останнього визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема квартирою АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 приватизувала указану квартиру, що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло від 14 квітня 2010 року № 45970, зареєстрованим у Маріупольському бюро технічної інвентаризації 19 квітня 2010 року № 25893848.

26 квітня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продаж квартири АДРЕСА_1.

На підставі заяви ОСОБА_6 заочне рішення Жовтневого районного суду

м. Маріуполя від 25 березня 2010 року скасовано та позов ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 червня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, управління міського майна, про вселення, визнання приватизації квартири та свідоцтва про право власності на житло частково недійсними, визнання права власності на 1/2 частини квартири позов задоволено та визнано частково недійсним приватизацію даної квартири

АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на житло від 14 квітня 2010 року на ім'я ОСОБА_6; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини цієї квартири.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Ухвалюючи рішення у справі суди дійшли висновку, що за змістом позовних вимог, позивач фактично вимагає повернення майна, відчуженого за договорами, учасником яких позивач не був. Належним способом захисту порушеного права власності в цій ситуації є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Проте такий висновок апеляційного суду не грунтується на законі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним.

Позов ОСОБА_3 заявив саме з цих підстав.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Разом із тим, суди не врахували, що визнання недійсною приватизації ОСОБА_6 Ѕ частки квартири свідчить про її незаконність із початкового моменту набуття указаної частки квартири у такому порядку, а час оскарження приватизації в суді не є періодом її законної дії, ОСОБА_3 є власником Ѕ частини квартири.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За таких обставин, ОСОБА_3 мав право на звернення до суду в порядку статті 216 ЦК України, оскільки спірну квартиру було відчужено на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, яке у подальшому було визнано частково недійсним, а також відчуження його Ѕ частки квартири відбулось поза його волею, права та законні інтереси якого порушено вчиненням правочину.

Крім того, поза увагою суду залишилися й вимоги закону щодо наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 ЦК України).

Проте, судом не було вирішено питання застосування строків позовної давності.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 09 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило