КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справах» 752/5766/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.
№ апеляційного провадження: 22-и/824/725/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Міністерство освіти і науки України, Головна державна служба зайнятості України, Ректор Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України про захист честі, гідності, ділової репутації, стягнення моральної шкоди, та

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Міністерство освіти і науки України, Головна державна служба зайнятості України, Ректор Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України про стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

14 квітня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до відповідача ОСОБА_4, треті особи: Міністерство освіти і науки України, Головна державна служба зайнятості України, Ректор Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України про захист честі, гідності, ділової репутації, стягнення моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що відповідачем ОСОБА_4 на адресу ректора Київського національного лінгвістичного університету ОСОБА_5 направлено листа, в якому вказано інформацію, яку позивач вважає недостовірною, та за спростуванням якої звернувся до суду, а саме: «...ОСОБА_3 був директором нашого Інституту з липня 2013 року до кінця 2015 року, поки на нього не почали масово скаржитись аспіранти та науковці, споживачі послуг інституту. Як виявилося, ОСОБА_3 виступав посередником та перепродував послуги інституту аспірантам та науковцям. Виявивши такі махінації з боку ОСОБА_3, ми почали власне розслідування і виявили цілу низку подібних порушень. Наш інститут співпрацював з іноземними партнерами, і після виявлення шахрайства з боку ОСОБА_3 його було виключено з усіх проектів та колектив виявив йому недовіру і попросив добровільно скласти повноваження директора та піти з посади, після чого ОСОБА_3 зник, переховується, на зустрічі не приходить, на телефонні дзвінки не відповідає.»; «Але він не припинив свої шахрайські вчинки, а почав виступати ніби то від нашого імені, робити е-мейл розсилки та приймати далі грошові кошти за послуги, до яких не має відношення з початку 2016 року.»; «Після цього європейські партнери припинили з нашим інститутом усі ділові відносини поставили вимогу відкрити нову юридичну особу (інститут), а цей старий ліквідувати, щоб не мати відношення до ОСОБА_3 та його негідних вчинків чим ми зараз і займаємося. Така людина як ОСОБА_3 паплюжить звання вченого своїми діями і тому не може займати керівні відповідальні посади...»; «Під час розслідування виявилося, що ОСОБА_3 працював у Київському національному університеті технологій та дизайну і за півтора місяці зібрав велику суму грошових коштів зі студентів ніби то на користь кафедр. Коли це було виявлено, ОСОБА_3 було негайно звільнено з посади завідуючого кафедрою фінансів КНУТД...»;«... Та нам стало відомо, що історія з шахрайськими діями повторилася і у стінах вашого університету»; «Зараз відбувається процес примусового звільнення ОСОБА_3 з посади директора НДІЕР та ліквідації інституту».

Позивач просив суд визнати, що незаконні дії ОСОБА_4 були спрямовані на приниження його честі, гідності та ділової репутації; зобов'язати ОСОБА_4 спростувати розповсюджену недостовірну інформацію шлях:

направлення на адресу Київського національного лінгвістичного університет рекомендованого з власноручним підписом листа; зобов'язати ОСОБА_4 публічно ( в присутності ректора та працівників Київського національного лінгвістичного університету ) вибачитися перед ним, стягнути з ОСОБА_4 на його користь 90 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Міністерство освіти і науки України, Головна державна служба зайнятості України, Ректор Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України, про захист честі, гідності, ділової репутації, стягнення моральної шкоди відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Міністерство освіти і науки України, Головна державна служба зайнятості України, Ректор Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України, про стягнення моральної шкоди, - відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги.

Ухвалою від 23 жовтня 2017 року Апеляційного суду м. Києва у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 відмовлено.

За наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 Апеляційний суд м. Києва своєю ухвалою від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва залишив без змін.

На зазначені процесуальні документи (рішення та 2-і ухвали) позивач ОСОБА_3 подав касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року в частині оскарження зустрічних позовних вимог залишено без задоволення.

Ухвали судді Апеляційного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року скасовано, справу в частині вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року та рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року в частині вирішення зустрічного позову залишено без змін.

У своїй апеляційній скарзі на рішенням від 11 серпня 2017 року ОСОБА_3 зазначав, що рішення в частині відмови у задоволенні його позову є незаконним, оскільки не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, а тому в цій частині підлягає зміні. При цьому зазначав, що він не погоджується із висновками суду, що розповсюджена про нього недостовірна та негативна інформація відповідачем ОСОБА_4 є оціночними судженнями. На його думку, не всі відомості, розповсюджені ОСОБА_4 є оціночними. Зокрема, фактичними твердженнями, які були поширені відповідачем ОСОБА_4 можуть бути перевірені засобами юридичного доказування, є дані, відомості, твердження, інформація, що містяться у листі ОСОБА_4 на ім'я ректора Київського національного лінгвістичного університету.

Крім того, до апеляційної скарги позивачем включені заперечення на ухвалу Голосіївського райсуду м. Києва від 10 серпня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Доводи заперечень зводяться до того, що ухвала суду є незаконною, суд не врахував матеріальне становище позивача, тоді, як Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ вивчивши надані позивачем матеріали, зробив правильний висновок та звільнив його від сплати судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_4 вказувала, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 є законним та обгрутованим, ухваленим внаслідок повного та всебічного дослідження наданих доказів та у відповідності до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

На неодноразові виклики до суду представники третіх осіб Міністерства освіти і науки України, Головної державної служби зайнятості України, Ректор Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України, а позивач ОСОБА_3 у останнє судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку третіх осіб Міністерства освіти і науки України, Головної державної служби зайнятості України, Ректор Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України, а також позивача ОСОБА_3 в судові засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялись, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених законом підстав для визнання поширеної у листі на ім'я Ректора Київського національного лінгвістичного університету ОСОБА_5 за підписом засновника, заступника директора, члена правління та голови контрольної комісії Громадської організації «Науково-дослідний інституту економічного розвитку» ОСОБА_4, складеному від імені колективу вказаної громадської організації, інформації недостовірною, оскільки спірні тези відповідача є лише оціночним судженням, критикою дій та характеристикою особи позивача, як викладача та директора Громадської організації «Науково-дослідний інституту економічного розвитку», які не можна перевірити на предмет їх достовірності, відповідності дійсності і спростувати їх.

Що стосується інших позовних вимог, то суд прийшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання спірної інформації недостовірною та зобов'язанні спростування такої інформації.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, рішення суду не відповідає вимогам вищезазначеної норми, при його ухваленні суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, недоведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необгрутованого рішення.

Положенням ч.1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

В силу ст. ст. 15,16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Положенням ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ст. 28 Конституції України, а також статті 297 і 299 Цивільного кодексу України надають кожному право на повагу до його гідності і честі, недоторканність ділової репутації, які ч. 1 ст. 201 ЦК відносяться до "особистих немайнових благ".

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім'ї та права вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної збором, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації.

Конституцією України, а саме ст. 34 кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

У відповідності до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Крім того, пунктом 4 частини другої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Судом встановлено, що 01.04.2016 на ім'я Ректора Київського національного лінгвістичного університету ОСОБА_5 надійшов лист за підписом засновника, заступника директора, члена правління та голови контрольної комісії Громадської організації «Науково-дослідний інституту економічного розвитку» ОСОБА_4, складений від імені колективу вказаної громадської організації, що вбачається зі змісту вказаного листа, в якому зазначено наступне:

«...ОСОБА_3 був директором нашого Інституту з липня 2013 року до кінця 2015 року, поки на нього не почали масово скаржитись аспіранти та науковці, споживачі послуг інституту. Як виявилося, ОСОБА_3 виступав посередником та перепродував послуги інституту аспірантам та науковцям. Виявивши такі махінації з боку ОСОБА_3, ми почали власне розслідування і виявили цілу низку подібних порушень. Наш інститут співпрацював з іноземними партнерами, і після виявлення шахрайства з боку ОСОБА_3 його було виключено з усіх проектів та колектив виявив йому недовіру і попросив добровільно скласти повноваження директора та піти з посади, після чого ОСОБА_3 зник, переховується, на зустрічі не приходить, на телефонні дзвінки не відповідає.»; «Але він не припинив свої шахрайські вчинки, а почав виступати ніби то від нашого імені, робити е-мейл розсилки та приймати далі грошові кошти за послуги, до яких не має відношення з початку 2016 року.»; «Після цього європейські партнери припинили з нашим інститутом усі ділові відносини поставили вимогу відкрити нову юридичну особу (інститут), а цей старий ліквідувати, щоб не мати відношення до ОСОБА_3 та його негідних вчинків чим ми зараз і займаємося. Така людина як ОСОБА_3 паплюжить звання вченого своїми діями і тому не може займати керівні відповідальні посади...»; «Під час розслідування виявилося, що ОСОБА_3 працював у Київському національному університеті технологій та дизайну і за півтора місяці зібрав велику суму грошових коштів зі студентів ніби то на користь кафедр. Коли це було виявлено, ОСОБА_3 було негайно звільнено з посади завідуючого кафедрою фінансів КНУТД...»;«... Та нам стало відомо, що історія з шахрайськими діями повторилася і у стінах вашого університету»; «Зараз відбувається процес примусового звільнення ОСОБА_3 з посади директора НДІЕР та ліквідації інституту».

Позивач ОСОБА_3, звертаючись до суду з даним позовом, вказує на те, що зазначені вислови відповідача є категоричними та такими, що можуть бути перевірені на предмет їх достовірності.

При перегляді зазначеної справи судом апеляційної інстанції було встановлено та не заперечувалось стороною відповідача, що зазначене звернення мало місце шляхом надсилання листа Ректору Київського національного лінгвістичного університету ОСОБА_5 з метою перевірки викладених фактів у листі та отриманні відповіді на поставлені питання. Однак, відповідь так і не була отримана. Не заперечувався також факт направлення керівнику Київської місцевої прокуратури №2 колективної скарги з метою усунення неправомірних дій ОСОБА_3

Ст. 32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, у ст. 34 Конституції Україні кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Приймаючи до уваги зазначені конституційні положення, суд при вирішенні справи про захист честі гідності та ділової репутації повинен забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначать характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема : огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 направила звернення за місцем роботи позивача, викладаючи факти правопорушень останнього, як керівник відповідної установи, до якого приклала копію колективної скарги до прокуратури з метою усунення правопорушень та отримання відповідної інформації.

Сама заява - звернення (а.с.5 т. 1) була предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, однак, суд встановив, що за своїм змістом зазначене звернення є оціночним судженням.

Проте, з такими висновками суду не можна погодитись, оскільки звернення було подано, як за місцем роботи (Київський національний лінгвістичний університет, так і прокуратуру) особою ОСОБА_4, на думку якої, позивачем (як посадовою особою) при виконанні його функціональних обов'язків вчиняються певні порушення. Тобто, нею реалізовано її конституційне право на звернення, перевірку викладених фактів та отримання відповіді.

А відтак, таке звернення не може вважатися поширенням недостовірної інформації, що ганьбить честь та гідність особи відносно якої складено дане звернення і не може бути підставою для задоволення вищезазначеного позову, а також не є оціночним судженням.

До того ж, як роз'яснив в п. 16 Постанови "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 Пленум Верховного Суду України, відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направити індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисті звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів.

У випадку коли особа звертається до зазначених органів з заявою, в котрій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки в такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки викладені у рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року, який зазначив, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з підстав того, що інформація, яку просив спростувати позивач, як таку, що не відповідає дійсності та принижує його честь, гідність, ділову репутацію, є оціночним судженням.

Так як подання звернення ОСОБА_4 до відповідних органів з метою перевірки компетентними органами незаконної, на її думку, діяльності позивача свідчить про реалізацію особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не є поширенням недостовірної інформації, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення позову ОСОБА_3, але з інших підстав.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди із відповідача на користь позивача у розмірі 90 000 грн. у задоволенні яких слід відмовити, оскільки зазначені вимоги є похідними від вимог про захист честі, гідності, ділової репутації спростування недостовірної інформації, у задоволенні яких відмовлено, підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди немає.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, то суд апеляційної інстанції вважає її законною та обґрунтованою і не вбачає правових підстав до її скасування.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку,що судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 серпня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, стягнення моральної шкоди.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: