ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2019 року

м. Харків

Справа № 640/5424/18

Провадження № 22-ц/818/1372/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова, ухвалене 19 листопада 2018 року у складі судді Бородіної Н.М.,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, у якому просила визнати недійсним договір про надання послуг №21-07 від 26.11.2012, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст. 215, ч.3 ст.203 ЦК України.

Позовна заява мотивована тим, що у 2016 році позивач отримала від МТСБ страхове відшкодування за пошкодження в результаті дорожньо - транспортної пригоди належного їй автомобілю БАЗ Фургон -С д.н. НОМЕР_1. Зазначений автомобіль є її особистою власністю тому, що придбаний через 4 місяці після укладення шлюбу за її особисті кошти. У 2017 році вона отримала позов, у якому ОСОБА_3 вимагав від неї сплати коштів за договором про надання юридичних послуг. Зазначений договір був укладений між відповідачами без її згоди. Вона ніяких доручень чоловіку на його укладання не надавала, документів передавала. Тому вважає, що він є недійсним з моменту його укладення.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оспорюваний правочин укладено в інтересах сім'ї, ОСОБА_2 під час укладання договору із ОСОБА_3 для отримання страхового відшкодування діяв, в тому числі в інтересах дружини, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилається на невідповідність висновків суду обставинам у справі, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки доказам у справі. Висновок суду про те, що оспорюваний правочин укладено в інтересах сім'ї належним чином необґрунтований. Дозволу на укладення оспорюваного правочину вона не надавала та не уповноважувала ОСОБА_2 діяти від свого імені. Майно, з приводу якого отримано страхове відшкодування, було придбано апелянтом за власні кошти. Кошти отримані нею в якості страхового відшкодування вона також витратила не в інтересах сім'ї.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити скаргу без задоволення , а рішення суду - без змін. Посилається на те, що суд дав правильну оцінку обставинам у справі, ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Спірний договір укладався між ним та ОСОБА_2, який як чоловік ОСОБА_1 діяв в інтересах подружжя, тому що страхове відшкодування з приводу якого укладався договір є спільним сумісним майном подружжя. Апелянт надала всі необхідні документи для виконання ОСОБА_3 умов договору, про існування договору знала та прийняла його виконання.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.11.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір № 21-07 про надання послуг, предметом якого є надання юридичних послуг, представництво в суді, збирання необхідних документів, консультаційні та посередницькі послуги по отриманню страхового відшкодування ( надалі Договір ( а.с. 90 - 91)).

За змістом Договору його сторонами є ОСОБА_3 - «Виконавець» та ОСОБА_2 (представник ОСОБА_1) - «Замовник».

Згідно пунктів 5.1, 5.3 договору оплата вартості робіт складає 10% від вартості отриманого відшкодування, на протязі трьох діб після виконання виконавцем робіт та отриманню замовником (або ОСОБА_1.) страхового відшкодування. Передоплата складає 1000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

За змістом роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статті 4 ЦПК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Позивач наполягав на визнанні договору недійсним на підставі ч.3 ст. 203 ЦК України, оскільки вона не знала про укладання її чоловіком оспорюваного договору, довіреностей йому ніяких не надавала та не уповноважувала його на це.

Згідно частин 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При визнанні договору недійним за відсутності згоди одного із подружжя, необхідним є доведення укладання договору в супереч інтересам такого подружжя.

Суд першої інстанції правильно врахував пояснення ОСОБА_2 про те, що під час укладання Договору із ОСОБА_3 з приводу надання останнім послуг щодо страхового відшкодування та , він діяв в тому числі в інтересах дружини на ім'я якої зареєстрований автомобіль.

Факт її обізнаності про укладення Договору підтверджується тим, що у ОСОБА_3 були копії документів, які належать ОСОБА_1 та були йому надані для пред'явлення у МТСБУ з метою отримання страхового відшкодування ( а.с. 20 - 21). ОСОБА_1 особисто склала та підписала заяву від 26.11.2012 про отримання страхового відшкодування ( а.с. 22).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову про визнання зазначеного договору недійсним суд керувався вимогами ст.ст. 60, 65 СК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України та обґрунтовано виходив з того, що позивач не надала належних доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на автомобіль БАЗ Фургон -С д.н. НОМЕР_1 та як слідство на грошові кошти отримані в якості відшкодування шкоди завданої зазначеному майну.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом було встановлено, що автомобіль БАЗ Фургон -С д.н. НОМЕР_1 набутий ОСОБА_1 в період шлюбу із ОСОБА_2

В супереч вимог ст.тс. 12, 81 ЦПК України, позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що вказаний автомобіль придбаний нею за власні кошти або між подружжям на час укладення Договору існувала домовленість щодо визначення іншого режиму зазначеного майна, як особистого майна одного з них.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова, ухвалене 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний