Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 487/6511/15-ц

провадження № 61-10371св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Довжук Т. С., Коломієць В. В., від 10 жовтня 2016 року.

Встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на несплачені кошти за судовими рішеннями.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року з ОСОБА_7 як спадкоємиці ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 стягнуто 80 000,00 грн, які спадкодавиця отримала за розпискою від позивача, а також 1 500,00 грн судових витрат, пов'язаних із проведенням експертизи.

Оскільки відповідач вказане судове рішення не виконувала, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2015 року з останньої на користь позивача стягнуто збитки від інфляції в сумі 25 273,01 грн та три проценти річних в сумі 2 200,00 грн.

Наступним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2016 року з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 стягнуто збитки від інфляції в сумі 27 802,96 грн та три проценти річних в сумі 622,43 грн за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язання по поверненню позивачу 80 000,00 грн та не сплату збитків від інфляції і трьох процентів річних, визначених рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2015 року.

Таким чином, з урахуванням збільшення позовних вимог просила стягнути з відповідача за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання збитки від інфляції та три проценти річних за невиконання рішень Миколаївського апеляційного суду від 04 квітня 2014 року, Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року та Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2015 року у сумі 739 617,00 грн збитків від інфляції та 60 677,38 грнтрьох процентів річних за прострочення грошового зобов'язання.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2016 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6збитки від інфляції в сумі 11 454,08 грн та 3 % річних в сумі 2 718,16 грн; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову; стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 інфляційні втрати в сумі 2 704,86 грн та 3 % річних в сумі 2 202,74 грн, що нараховані за невиконання грошового зобов'язання за судовим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вимог закону та не відповідає обставинам справи, а тому підлягає скасуванню. Апеляційний суд виходив з того, що до спірних правовідносин, які виникли у зв'язку з виконанням судового рішення не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України), оскільки положення щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на виконання судового рішення.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до порушення прав позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року, серед іншого, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із Заводського районного суду м. Миколаєва.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_6, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 лютого 2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року справа призначена до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи інфляційні втрати та 3 % річних, апеляційний суд керувався положеннями Закону України «Про виконавче провадження» та дійшов висновку про те, що зазначених правовідносин не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Однак апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Предметом позову у справі, що переглядається, є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов'язання, а саме грошових коштів, стягнутих на підставі судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

У справі, що переглядається, установлено, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року з ОСОБА_7 як спадкоємиці ОСОБА_8, на користь ОСОБА_6 стягнуто 80 000,00 грн, які спадкодавиця отримала за розпискою від позивача, а також 1 500,00 грн судових витрат, пов'язаних із проведенням експертизи.

Оскільки відповідач вказане судове рішення не виконувала, тому рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2015 року з останньої на користь позивача стягнуто збитки від інфляції в сумі 25 273,01 грн та три проценти річних в сумі 2 200,00 грн; рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2016 року з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 стягнуто збитки від інфляції в сумі 27 802,96 грн та три проценти річних в сумі 622,43 грн за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язання по поверненню позивачу 80 000,00 грн та не сплату збитків від інфляції і трьох процентів річних, визначених рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2015 року.

Також встановлено, що на час розгляду справи присуджені судом кошти на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року та рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2016 року позивачу не сплачені (вказане відповідачем не спростовано).

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2015 року відповідачем виконано 27 липня 2015 року (в рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 2/487/946/15 на рахунок відділу обліку депозитних сум надійшли грошові кошти в сумі 27 442,87 грн).

Отже, грошове зобов'язання відповідач у повному обсязі не виконав та не виплатив позивачу всієї суми заборгованості.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції на вказані норми матеріального права уваги не звернув та не врахував, що відповідач порушив грошове зобов'язання, та дійшов передчасного висновку про те, що у позивача не виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Також суд апеляційної інстанції не перевірив розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, здійснений позивачем, та періоду затримки виконання грошового зобов'язання, з урахуванням сплаченої частини грошових коштів.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За викладених обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська