КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6467/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 760/5370/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року, постановлену у складі судді Коробенка С.В., про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення та примусове виселення,

встановив:

У липні 2018 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд судового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення та примусове виселення за нововиявленими обставинами, в якій просить скасувати судове рішення від 21 вересня 2016 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після ухвалення рішення про виселення його з квартири АДРЕСА_1, виявилось, що зазначена спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності йому та іншому відповідачу - ОСОБА_5

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просив ухвалу суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року.

Посилається на те, що у вищевказаній заяві зазначив, що спірна квартира належала і належить йому та ОСОБА_5 на праві спільної власності, що саме і є нововиявленою обставиною.

Звертає увагу, що для підтвердження наявності нововиявлених обставин заявив клопотання про забезпечення доказів та виклик свідків, проте, як вказав суд першої інстанції, на момент розгляду справи клопотання не були передані судді та знаходились в канцелярії. Також суд не врахував клопотання скаржника про перенесення судового засідання у зв'язку з судовим засіданням у той же день по іншій справі та безпідставно розглянув справу за його відсутності.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу суду скасувати.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити ухвалу суду без змін.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з заявою про перегляд у зв'язку нововиявленими обставинами рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, заявник посилався на те, що вказаним рішенням його виселено із спірної квартири на підставі того, що вона належить на праві власності позивачу. Наразі з'ясувалось, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності йому та відповідачу ОСОБА_5, а тому є всі підстави для перегляду судового рішення від 21.09.2016 року за нововиявленими обставинами.

Посилався на те, що вважаючи, виселення його з спірної квартири незаконним, ним була подана позовна заява про визнання договору дарування від 22.06.2007 року удаваним та визнання договору дарування від 23.01.2015 року недійсним. У даній справі він просив суд визнати договори, на підставі яких позивач набула у власність спірну квартиру, такими, що суперечать законодавству, оскільки вказана квартира була набута ним та відповідачем ОСОБА_5, під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Отже, спірна квартира належить до спільної сумісної власності і не може належати позивачу.

Зазначає, що він та відповідач ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з листопада 2006 року по грудень 2011 року, хоча шлюб між відповідачем ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був розірваний офіційно лише 02.04.2007 року. З вересня 2006 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не перебувають у шлюбних відносинах, проживають окремо та спільного господарства не ведуть.

До 22.06.2007 року спірна квартира належала на праві власності колишньому чоловіку ОСОБА_5 Після офіційного розірвання шлюбних відносин з ОСОБА_4, з метою вирішення житлових питань, він запропонував відповідачу ОСОБА_5придбати спірну квартиру у її колишнього чоловіка, що фактично і було зроблено. Проте, з метою зменшення оподаткування за переоформлення квартири, відповідач ОСОБА_5 вмовила оформити не договір купівлі-продажу, а договір дарування. Більше того, як повідомила відповідач ОСОБА_5, її колишній чоловік погодився переоформити спірну квартиру лише за умови участі у договорі позивача - дочки ОСОБА_3 Позивач у шестирічному віці не змогла би за власні кошти придбати частину квартири у м. Києві.

Вважає, що наразі немає жодних підстав для виселення його із спірної квартири, оскільки він та відповідач ОСОБА_5 володіють даною квартирою на праві спільної сумісної власності, а тому проситв скасувати рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявник в якості підстави для перегляду рішення суду від 21 вересня 2016 року посилається на ті ж обставини, якими він заперечував проти позову під час розгляду справи по суті, і ці обставини вже досліджувалися судом під час ухвалення рішення. Враховуючи, що будь-яких істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, заявником не зазначено, відсутні підстави для задоволення заяви.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними і обґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які містяться в пп.3, 4 Постанови від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК (статті 423 чинного ЦПК України), є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

В пункті 7 зазначеної Постанови роз'яснено, що обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК (статті 423 чинного ЦПК України) є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року, задоволено позов ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення та примусове виселення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

Як вбачається зі змісту рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, відповідач ОСОБА_2, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення та примусове виселення, у судовому засіданні зазначав, що спірна квартира була придбана за його з ОСОБА_5 спільні кошти під час проживання їх у цивільному шлюбі.

Окрім цієї квартири, як зазначав ОСОБА_2, ними було придбано також за спільні кошти ще одну квартиру за адресою: АДРЕСА_2. Після припинення фактичних шлюбних відносин, як стверджує ОСОБА_2, між ним та ОСОБА_5 було досягнуто згоди про те, що він залишатиметься проживати у спірній квартирі, в той час як друга квартира мала перейти у власність ОСОБА_5

Не зважаючи на такі домовленості, як вважає ОСОБА_2, ОСОБА_5 вступила у змову з дочкою та своїм колишнім чоловіком ОСОБА_4, батьком позивача, та шляхом відчуження на користь позивача права власності на квартиру, створили видимість безпідставного проживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі. ОСОБА_2 вказував, що з його ініціативи було порушено кримінальне провадження за даним фактом, досудове розслідування на сьогодні триває, проте такі обставини не дозволяють суду задовольнити позов.

Ухвалюючи рішення від 21 вересня 2016 року, судом першої інстанції було встановлено, що станом на день розгляду справи у квартирі АДРЕСА_1 фактично проживає відповідач ОСОБА_2, який наполягає на наявності у нього майнових прав на спірну квартиру, та, відповідно, заперечує повноваження позивача як власника квартири. Натомість, майнові права ОСОБА_2 на спірну квартиру жодними належними доказами не підтверджуються, в той час як право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване у встановленому порядку. Договори дарування, на підставі яких позивачем набуте право власності на квартиру, є чинними, у встановленому порядку не оспорені.

ОСОБА_2 добровільно звільняти житлове приміщення відмовляється, чим чинить перешкоди законному власнику у реалізації своїх повноважень щодо майна. Відтак, викладені позивачем обставини щодо наявності у неї перешкод у користуванні її власністю знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому її порушене право підлягає відповідному захисту шляхом вселення позивача у квартиру та виселення відповідача як особи, яка безпідставно займає житлове приміщення.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, посилався на те, що на час розгляду справи спірною квартирою користується відповідач ОСОБА_2, який не визнає право власності позивача на спірну квартиру, наполягаючи на тому, що він вселився в указану квартиру та проживає в ній на законних підставах. При цьому, відповідач ОСОБА_2 не навів суду належних доказів щодо наявності у нього прав на проживання у спірній квартирі.

У зв'язку з наведеним та з урахуванням того, що обставина, яку ОСОБА_2 вважає нововиявленою, була предметом дослідження суду першої інстанції , а також була зазначена заявником у апеляційній та касаційній скарзі на судові рішення, ухвалені по суті позовних вимог, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про скасування рішення суду за нововиявленими обставинами, є законним та обґрунтованим.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, твердження заявника, викладені у заяві про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, спростовуються рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання удаваним договору дарування та недійсним договору дарування.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (P0N0MARY0V v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, відхиливши клопотання про перенесення розгляду справи та розглянувши справу за його відсутності, порушив його право на участь у судовому засіданні, колегія суддів до уваги не приймає як підставу для скасування рішення, оскільки відповідно до положень ч. 1-2 ст. 429 ЦПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами розглядається судом у судовому засіданні протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження за нововиявленими або виключними обставинами. Справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Враховуючи викладені вимоги процесуального законодавства, неявка заявника в судове засідання не перешкоджає розгляду заяви.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом норм процесуального права, оскільки судом не були розглянуті клопотання про витребування доказів та допит свідків, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 426 ЦПК України заява про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами повинна містити посилання на докази, які підтверджують наявність нововиявлених обставин.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, що була подана до суду 26 липня 2018 року, посилань на докази, про витребування яких відповідачем було заявлено 18 грудня 2018 року, заява не містить.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують наведеного і зроблених в ухвалі суду першої інстанції висновків, в зв'язку з чим підстави для її скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.