Справа № 342/364/18
Провадження № 2/346/137/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: головуючого судді Беркещук Б.Б.,

за участі секретаря Матушевської Г.Д.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Коломия справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, стягнення коштів за вимушений прогул, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що працював економістом зі збуту ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства. Наказом № 04/ос від 14.03.2018 року звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) з 14 березня 2018 року із зобов язанням головного бухгалтера ОСОБА_4 провести з ним повний розрахунок відповідно до чинного законодавства. Вказує, що перебував з відповідачем у безстрокових трудових відносинах.

Стверджує, що згоди сторін на припинення трудового договору з дати 01.03.2018 по дату звільнення позивача, тобто упродовж двох тижнів до моменту звільнення, не існувало, а тому , вважає, що звільнений незаконно.

Вказує, що відповідач в особі начальника ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_5 з початку 2018 року стала нелегітимним керівником даного господарства, оскільки на сесії ОСОБА_3 міської ради проголосовано, що остання призначається на посаду з випробувальним строком до 01.01.2018 року. Із-за цього у ОСОБА_5 виник конфлікт з трудовим колективом ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, в ході якого остання проявляла агресію у виді дискримінації членів трудового колективу господарства, публічних образ, погроз різноманітною розправою, звільненням, притягненням до кримінальної відповідальності, демонструючи при цьому підроблений текст рішення від 22.08.2017 р. № 730 сесії ОСОБА_3 міської ради, який відмінний від розміщеного рішення на офіційному сайті ОСОБА_3 міської ради, а також відмінний від рішення ОСОБА_3 міської ради, за яке 22.08.2017 року проголосували депутати.

Зазначає, що два тижні перебував на денному стаціонарі з лютого по березень 2018 року, із-за головного болю від щоденних нервових зривів, яких провокувала керівник, і яка здійснювала тиск на нього, маючи намір, щоб він написав заяву на звільнення.

20.02.2018 начальник ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства фактично відсторонила його,позивача від роботи та посади, та уклала договір № 5 від 20.02.2018 з ОСОБА_6, якій доручила виконувати де які з його трудових обовязків, для цього вимагала у нього ключ від кабінету та надання доступу ОСОБА_6 до комп»ютера, щоб зчитати, змінити, видалити де яку інформацію, тобто вимагала у нього посприяти їй у вчинені злочину щодо проведення незаконних дій з інформацією, яка обробляється в комп'ютерах, автоматизованих системах, комп'ютерних мережах господарства, за збереження якої ,зокрема, він також відповідає.

20.02.2018 він, позивач ОСОБА_2, зареєстрував доповідну записку, згідно якої заявив, що не буде відповідати у випадку здійснення свавільного втручання щодо проведення незаконних дій з інформацією, яка обробляється в електронно-обчислювальних машинах (комп'ютерах), автоматизованих системах, комп'ютерних мережах ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства. Вказує, що з того часу начальник господарства ОСОБА_5 його щоденно обзивала, в тому числі нецензурно, заявляла що звільнить і він нічого не доведе.

Члени трудового колективу господарства ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Вікірчук, ОСОБА_7, Лукавецька, ОСОБА_2, ОСОБА_9 звернулися 13.03.2018 року письмово до ОСОБА_3 міської ради для вирішення питання стосовно керівника ОСОБА_5, оскільки остання відносилась до працівників як до рабів, здійснює керівництво підприємством як заманеться, в тому числі уклала договори з третіми особами для яких вчиняє незаконні дії з інформацією, за збереження якої відповідають штатні працівники господарства. Працівник ОСОБА_3 міської ради проінформував вищезгаданих громадян що 14.03.2018 на сесії ради буде заслухано їх вимогу .

Цього ж дня ОСОБА_5 повідомила йому, позивачу, що знайшла давню його заяву про звільнення, тому використає її для його звільнення, що робить виключно для того, щоб залякати трудовий колектив, який групово поскаржився на її поведінку.

В день звільнення 14.03.2018 року близько 10 год. ОСОБА_5 почала його ображати і сказала писати заяву на звільнення, а він, позивач під впливом емоцій написав заяву та кинув їй на стіл. Вважає, що ОСОБА_5 заставила під тиском написати заяву, однак він не бажав звільнятись з роботи і не бажав, щоб заява була задоволена.

В наказ про звільнення від 14.03.2018 р. № 04/ос начальник ДВУВКГ ОСОБА_5 та юрисконсульт ОСОБА_10 внесли завідомо неправдиві дані-«Підстава: заява ОСОБА_2 від 14.03.2018», в той час як у заяві він вказав "14.03.1918" так як не бажав бути звільненим з роботи, тобто не існувало і не існує жодної заяви ОСОБА_2 про звільнення, яка б була написана 14.03.2018 року, тим самим й доведено, що його звільнення є незаконним.

Про наказ про його звільнення він дізнався від завкадрами. Про уточнення з ним дати з якого числа він бажає звільнитись його не викликали. 14.03.2018 року відбулася сесія міської ради, а наступного дня вранці він пішов у поліклініку, і передзвонив до завкадрами, яка повідомила, що він уже звільнений.

Вказує, що дійсно 15.03.2018 року отримав розрахунок, що не свідчить, що його звільнення є законним. За заявою про звільнення датованою "14.03.1918" відповідач в особі ОСОБА_5 не мала законних підстав для його звільнення із зазначенням в наказі про його звільнення неправдивої інформації, що підставою звільнення є заява від 14.03.2018 .

Щодо акту від 14.03.2018 р. вказує, що близько 12 год. він особисто від ОСОБА_5 отримав наказ про звільнення і тим самим з моменту отримання цього наказу він не мав підстав працювати в ОСОБА_3 ДВУВКГ.

Уточнивши позовні вимоги, представник позивача зазначив, що в судовому засіданні підтверджено, що позивач у керівника відділу кадрів власної заяви на звільнення не реєстрував, заяву з датою 14.03.1918 р. від імені позивача у відділі кадрів 14.03.2018 р. зареєструвала вже колишній керівник ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_5 Також, після наказу про звільнення він позивач не міг продовжувати перебувати у своєму кабінеті оскільки це могло мати для позивача негативні наслідки( спроба звинуватити в дезорганізації роботи підприємства, інше). Представник відповідача не довів, чому він, позивач повинен був відмовитися від отримання розрахункових коштів. З довідки вбачається, що середня заробітна плата позивача перед звільненням становила 6469,55 грн. /міс.( 12939,1/2=6 469,55). Позивач перебуває у вимушеному прогулі з 15.03.2018, тобто на дату 20.03.2019 цей період часу (15.03.2018 -20.03.2019) становить 1 рік 12 місяців5 днів, тому на користь позивача слід стягнути за вимушений прогул 6 469,55 х(12 +5/31) =78 678,07 грн.

Вказує, що позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає в тривалому нелюдському (образливе приниження) відношенні колишнього керівника ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_5, що принижувало людську гідність позивача, і призвело до негативних для нього наслідків напередодні звільнення позивач із-за такого відношення до нього зі сторони колишнього керівника відповідача ОСОБА_5 зазнав нервового зриву та перебував на лікарняному . Моральну шкоду оцінює в сумі 5 000грн.

Просить суд скасувати наказ та визнати незаконним його звільнення наказом начальника ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_5 № 04/ос від 14 березня 2018 року за згодою сторін, а також зобовязати відповідача поновити його, позивача ОСОБА_2 на посаді економіста зі збуту вищезгаданого господарства з дати 15.03.2018 року. Також просить суд стягнути з відповідача на його користь 78 678 грн.07 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу( в цю суму обовязкові стягнення до бюджетів та фондів не включені, тому з даної суми стягнення такі підлягають відрахуванню) , та стягнути 5000 грн. моральної шкоди, і судові витрати. Просить звернути до негайного виконання судове рішення в частині зобовязання відповідача поновити на роботі з 15.03.2018 та стягнення з відповідача заробітної плати за один місяць.

Представники відповідача подали до суду відзиви на позов, в котрих зазначили, що вимоги позивача вважають необґрунтованими з наступних підстав: 14 березня 2018 року о 12.25 год. економіст зі збуту позивач ОСОБА_2 особисто зайшов до кабінету начальника ОСОБА_3 ДВУВКГ ОСОБА_5 та подав заяву з проханням звільнити його з роботи за згодою сторін. В цей час в кабінеті була присутня депутат ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_11 Не дочекавшись відповіді начальника ОСОБА_5 і не відпрацювавши до кінця робочого дня позивач покинув своє робоче місце, не записавшись в журналі відлучень і того дня не повертався, про що комісією складено акт про відсутність на робочому місці. Позивач ОСОБА_2 не відпрацював згідно правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ОСОБА_3 ДВУВКГ до 17 год. та покинув своє робоче місце після подання заяви на звільнення за згодою сторін. Заява про звільнення написана позивачем власноручно, подана керівнику ОСОБА_5 та зареєстрована у журналі вхідної документації в день її подання - 14.03.2018 р., що доводиться реєстраційним штампом на заяві та копією журналу вхідної документації. Після того як позивач покинув кабінет керівника ОСОБА_5 остання прийняла рішення про задоволення поданої ним особисто заяви про звільнення за згодою сторін.

14.03.2018 р. виданий наказ про звільнення позивача ОСОБА_2, зроблено запис в трудовій книжці під № 34 від 14.03.2018 р. та дано доручення головному бухгалтеру ОСОБА_4 оформити розрахунок відповідно до чинного законодавства. 15.03.2018 р. позивач ОСОБА_2 прибув особисто до ДВУВКГ та отримав у бухгалтера ОСОБА_8 повний розрахунок в розмірі 7 856,34 грн. про що розписався у видатковому ордері 80 від 15.03.2018 р. , що спростовує посилання позивача на те, що він добровільно не писав заяви про звільнення. Зазначає, що особа, яка вважає своє звільнення незаконним не приходить наступного ж дня за розрахунком.

Вказує, що інспектор з кадрів ОСОБА_7 неодноразово намагалася звязатися з позивачем ОСОБА_2, щоб він забрав трудову книжку, однак їй цього не вдалося. Відповідачем ОСОБА_3 ДВУВКГ на адресу позивача надіслано лист-повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, однак відповіді позивач не надав і трудову книжку по сьогоднішній день з господарства не забрав.

Стосовно твердження позивача про ніби-то допуск сторонньої особи до його робочого місця пояснив наступне. Згідно листка непрацездатності від 19.02.2018 р. позивач ОСОБА_2 знаходився на амбулаторному лікуванні, крім того позивач не виконував трудові обовязки належним чином, тому 20.02.2018 р. у звязку з виробничою необхідністю ОСОБА_3 ДВУВКГ прийнято по договору № 5 для складання, підписання та подання звітності - ОСОБА_6, в обовязок якої входило зокрема складання та подання Управлінню праці і соцзахисту реєстрів обсягів спожитих енергоносіїв та наданих послуг; складання та подання звітності Управлінню статистики, Департамент ЖКГ Івано-Франківської ОДА; внесення показів лічильника абонентам за надані послуги; внесення своєчасно оплати за надані послуги споживачам ; забезпечення впровадження електронного обігу інформації з управлінням праці та соцзазхисту по наданню субсидій і пільг населенню , з банками, що функціонують на території міста.

Знаходячись на амбулаторному лікуванні позивач ОСОБА_2 подав до відповідача ДВУВКГ лист на ім»я начальника ОСОБА_5, згідно якого вказав, що в разі допуску на його робоче місце за компютером сторонньої особи, може бути завдана шкода діяльності підприємства( неправдиве занесення даних в компютерну програму, збої програми та інше) за яку він не нестиме відповідальності .

Однак особи, яким за договором доручено виконання певного кола трудових обовязків не є сторонніми на підприємстві та можуть користуватися службовим приміщенням на рівні з іншими працівниками.

Начальник ОСОБА_5 надала позивачу відповідь на вищезгаданий лист, в якому зазначила, що бере під особисту відповідальність негайне наведення порядку в обліку субсидій, пільг, платежів населення за надані послуги, стан звітності, удосконалення інформаційного забезпечення. Ведення економічного блоку питань здійснює при допомозі працівників водоканалу, без посторонніх людей, що саме неналежне виконання позивачем ОСОБА_2 посадових обовязків шкодить інтересам ДВУВКГ, не сприяє стабілізації фінансово-господарської діяльності . Запевнила у листі, що неправдивих даних не занесе та все буде сформовано достовірно у відповідності законодавчо- нормативних документів.

Зауважив, що до порядку денного сесії ОСОБА_3 міської ради були включені питання «Про виділення фінансової підтримки ДВУВКГ на виконання робіт з ліквідації аварійного прориву мережі водопостачання по вул. Затишній в м. Городенка» та «Про розгляд депутатського запиту ОСОБА_12 щодо подання міськими комунальними підприємствами звіту про діяльність» Розгляд колективного звернення працівників ОСОБА_3 ДВУВКГ прізвища яких вказані в заяві не входив до порядку денного сесії ОСОБА_3 міської ради і сам позивач жодного відношення до цього не має.

Вказує, що позивач не обґрунтував в чому полягає спричинена йому моральна шкода та не подав доказів її спричинення .

Крім того, позивач на заяві про звільнення проставив дату 14.03.1918 року, проте жодна норма існуючого законодавства України прямо не вказує на необхідність написання даної заяви у конкретно визначений строк, тобто позивач був у праві поставити дату підписання заяви навіть і 1918 роком , хоча зрозуміло що дану дату поставлено помилково, адже станом на 1918 р. позивач не народився а відповідача не існувало. Вважає вірним дату подання позивачем заяви про звільнення та строк (дату) досягнення домовленості між працівником і керівництвом підприємства про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) . В цьому випадку договір припиняється в строк визначений сторонами.

Заява від позивача поступила до вже колишнього керівника ОСОБА_3 ДВУВКГ 14.03.2018р. про що свідчить запис у журналі вхідної документації господарства із підтвердженням дати її реєстрації- 14.03.2018р. Однак у тексті зазначеної заяви заявником не було прямо запропоновано дати його звільнення за згодою сторін. Таким чином, поданням даної заяви позивач підтвердив своє бажання про припинення безстрокового трудового договору за угодою сторін, а не зазначивши/ не запропонувавши у заяві конкретної дати звільнення заявник надав згоду на своє звільнення за згодою сторін в термін який погодить керівництво підприємства - тобто автоматично погодився на будь-яку дату звільнення на розсуд керівника. Адже будь- яких інших, належним чином оформлених пропозицій від позивача щодо визначення строку його звільнення за згодою сторін - від позивача не поступало. Враховуючи зміст даної заяви, керівництво підприємства виклало свою пропозицію щодо дати звільнення позивача ОСОБА_2 на 14.03.2018 року. Дана дата випливає із накладеної керівником на заяві резолюції.

Представник відповідача, вважає, що між позивачем та відповідачем досягнуто домовленість про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП 14.03.2018 року. Також, така домовленість мала місце і на момент видачі наказу про звільнення 14.03.2018 року , адже працівник, який подав заяву на звільнення за згодою сторін, однак передумав, повинен був попередити керівника про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення трудового договору за угодою сторін , проте позивач не надав жодного доказу вчинення таких дій.

Крім того після подачі заяви про звільнення позивач зобов язаний був продовжувати працювати на своєму робочому місці до закінчення робочого дня 14 березня 2018р. а також виходити до роботи та продовжувати працювати і надалі. Однак, всупереч цьому позивач не продовжив працювати до закінчення робочого дня 14 березня 2018р., що зафіксовано актом 14.03.2018р.

Вважає, що звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

В судовому засіданні встановлено та як вбачається із матеріалів справи позивача ОСОБА_2 наказом ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства № 6 від 10.05.2011 року прийнято до роботи на посаду заступника начальника по збуту (а.с.31).

В матеріалах справи наявна заява позивача ОСОБА_2 на ім»я начальника ДВУ ВКГ ОСОБА_5 з проханням звільнити його з роботи за згодою сторін . Датована заява - 14.03.1918 р. (а.с.54)

Наказом № 04/ос від 14 березня 2018 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_2В.» позивача ОСОБА_2 економіста із збуту звільнено з роботи за п. 1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) з 14 березня 2018 року. Пунктом другим - наказано головному бухгалтеру ОСОБА_4 провести повний розрахунок відповідно до чинного законодавства . (а.с.33)

У трудовій книжці позивача під № 34 зроблено 14.03.2018 р. запис про звільнення з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) (а.с.37)

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу , підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Наведені норми КЗпП України застосовуються у випадку взаємної згоди сторін трудового договору.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

З урахуванням роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 8 Постанови від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", визначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП, України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КзпП).

Позивач стверджує що написав заяву про звільнення під тиском, хоча дійсного наміру звільнятись з ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства у нього не було і не має.

Свідок ОСОБА_9 головний інженер підприємства, голова профкому, суду пояснив, що з 2018 року колишній керівник ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_5 прискіпувалась до позивача ОСОБА_2висловлюючи невдоволеність його роботою, бажала його звільнення. Вказав, що робоча атмосфера була нестерпною, керівник ОСОБА_5 словесно ображала позивача ОСОБА_2 і заставляла останнього писати заяву на звільнення. Він, свідок, був очевидцем написання 14.03.2018р. позивачем ОСОБА_2, який перебував в емоційному стані, під час обідньої перерви, заяви про звільнення, а в заяві завідомо зробив помилку щодо дати написання заяви.Свою заяву ОСОБА_2 залишив в кабінеті керівника.

Свідок ОСОБА_8, бухгалтер, пояснила, що у 2018 році керівником підприємства була ОСОБА_5, у якої з часом погіршилися відносини з колективом , особливо з позивачем .ОСОБА_5 дозволяла собі словесно ображати позивача, кожного дня між ними виникали суперечки на зборах. Позивача було звільнено під час обідньої перерви, а наступного дня вона, свідок, видала позивачу кошти (розрахунок) по ордеру. Вважає, що причиною конфлікту між ними було прийняття на роботу нового працівника.

Свідок ОСОБА_7 інспектор з кадрів підприємства пояснила, що з лютого 2018 року керівник ОСОБА_5 прискіпувалась до позивача, особисто вона, свідок, чула як ОСОБА_5 ображала позивача. 14.03.2018р. після обідньої перерви вона, свідок, дізналась про звільнення позивача ОСОБА_2 так як керівник ОСОБА_5 дала їй заяву позивача, котру сама ж і зареєстувала, та повідомила про необхідність звільнення позивача з роботи.

Розглядаючи справи щодо трудових спорів суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі № 404/3049/15-ц

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін), суд з'ясував наступне: насправді домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою не існувало; волевиявлення позивача ОСОБА_2 на припинення трудового договору в момент написання заяви про звільнення та видачі наказу про звільнення не було. Вищезазначене підтверджується показами позивача та свідків, копією наказу № 04/ос від 14.03.2018 р. у якому відсутні дані про ознайомлення позивача ОСОБА_2 з наказом та отримання наказу останнім із зазначенням дати.(Такі графи в наказ занесено, однак не заповнено)

Закон не перешкоджає тому, щоб за угодою сторін припинялися і трудові договори, укладені на невизначений строк . Працівник має право в будь який час розірвати трудовий договір, попередивши про це власника за два тижні . Якщо працівник просить про звільнення до закінчення зазначеного двотижневого строку, власник може погодитися на це. Однак, в такому разі звільнення здійснюється з ініціативи працівника , а не за угодою сторін.

У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позов в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу начальника ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_5 № 04/ос від 14 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_2 за згодою сторін та зобовязання ОСОБА_3 державне виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства поновити ОСОБА_2 на посаді економіста зі збуту ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства з 15 березня 2018 року слід задовільнити .

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку на час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок) передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата (абз. 3 п. 2). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Суд визначає розмір середньоденної заробітної плати на підставі довідки про доходи ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства № 85 від 08.02.2019 року виданої ОСОБА_2 (а.с.133).

Таким чином, суд вважає, що позивач неправильно здійснив розрахунок, оскільки розмір середньоденної заробітної плати складає :

(6977,00 грн. за січень 2018року + 4186,20 грн. за лютий 2018 року) : (21 робочих днів у січні 2018 року + 16 робочих днів у лютому 2018 року (листок непрацездатності а.с. 41 ) = 301,70 грн.

Пунктом 8 згаданої Постанови передбачено, що середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно сума компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка вираховується шляхом множення суми середньоденного заробітку, яка становить 301,70 грн., на кількість робочих днів (у період з 15.03.2018 по 20.03.2019) 253, дорівнює 76 330,10 грн. (без урахування податків та інших обов'язкових платежів).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначення розміру моральної шкоди, суд враховує положення ст. 23, 1167 ЦК України, та характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач та інші обставини, що відповідає роз'ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди», а саме розмір та строки порушення виплати заробітної плати, страждання та переживання з приводу існування сім»ї позивача через несплату заробітної плати, внаслідок чого позивач та його сім»я були позбавлені нормальних життєвих зв»язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя, та вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 1 000,00 гривень, а врешті слід відмовити.

Згідно положень ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць за мінусом загальнообов язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 коп.

На підставі наведеного та ст. ст. 36, 47,235 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, керуючись ст. ст. 268, 273, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_5 № 04/ос від 14 березня 2017 року про звільнення ОСОБА_2 за згодою сторін.

Зобов"язати ОСОБА_3 державне виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства поновити ОСОБА_2 на посаді економіста зі збуту ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства з 15 березня 2018 року.

Стягнути з ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь ОСОБА_2 76 330,10 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів.

Стягнути з ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь ОСОБА_2 1000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 704.80 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення підлягає до негайного виконання згідно п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України в межах стягнення суми платежу за один місяць.

Рішення в частині про поновлення на роботі ОСОБА_2 підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування та ім'я сторін, їх місце знаходження та проживання:

ОСОБА_2, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, 78100, реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1.

ОСОБА_3 державне виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства, місце знаходження м. Городенка, вул. Шевченка, 1 Івано-Франківської області, 78100, .

Суддя Беркещук Б. Б.