ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2212/19 Справа № 209/533/18 Суддя у 1-й інстанції - Замкова Я.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Комунального підприємства Камянської міської ради Комунальник

на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Камянської міської ради Комунальник про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП КМР Комунальник про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області по справі № 209/421/14-ц від 10.12.2014 року було визнано незаконним та скасовано наказ про її звільнення за №71-к від 31.12.2013 року по п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Поновлено її на роботі юрисконсультом в КП КМР Комунальник та стягнуто з КП КМР Комунальник на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01. 2014 року по день поновлення на роботі за 236 днів - 36 060,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.03.2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.12.2014 року в частині її поновлення на роботі та сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залишено без змін. Наказом № 01/15-к від 17.01.2015 року її було поновлено на посаді юрисконсульта КП КМР Комунальник з 08.01.2014 року. Рішенням 12 сесії VII скликання Камянської міської ради № 550-12/УІІ від 16.12.2016 року змінено найменування Комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради Комунальник на Комунальне підприємство Камянської міської ради Комунальник. З 17.01.2015 року по 20.10.2017 року вона знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. По закінченню декретної відпустки з 23.10.2017 року по 05.02.2018 року вона безперервно знаходилась на лікарняних, бо хворіла то вона, то її дитина. Згодом вона перебувала на лікарняному в період з 11.12.2017 року по 05.02.2018 року. Останній раз вона знаходилась на лікарняному та перебувала на стаціонарному лікуванні з 24.01.2018 року по 05.02.2018 року, що підтверджується листком непрацездатності від 05.02.2018 року, а коли 06.02.2018 року вона вийшла на роботу, то дізналась про своє звільнення, ознайомившись під розпис з наказом про звільнення № 06/18-к від 29.01.2018 року та отримала трудову книжку із записом про поновлення на посаду юрисконсульта на підставі наказу № 01/15-к від 17.01.2015 року. Вважала своє звільнення з посади юрисконсульта КП КМР Комунальник незаконним та безпідставним. Звертала увагу суду на істотні, на її думку, обставини повязані зі звільненням, посилаючись на те, що 09.01.2018 року нею були подані заяви до Державної податкової інспекції у Дніпропетровській області, Управління соціальної політики Камянської міської ради, 18.01.2018 року до Дніпродзержинської місцевої прокуратури про здійснення перевірки підприємства КП КМР Комунальник, у звязку з порушенням законодавства щодо обчислення та сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування по ОСОБА_1, а також 29.01.2018 року нею була подана друга заява до Управління соціальної політики Камянської міської ради про здійснення перевірки підприємства КП КМР Комунальник і усунення порушень трудового законодавства, стосовно відсутності особистої картки П-2 на ОСОБА_1, не проходження інструктажу з охорони праці, не повідомлення про розмір її заробітної плати, порушення законодавства щодо обчислення та сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування по ОСОБА_1 Саме цього дня, 29.01.2018 року, на її думку її одразу було звільнено за п.4 ст. 40 КЗпП у звязку з прогулом без поважних причин. Вважала, що саме через ці обставини керівництво КП КМР Комунальник звільнило її за прогул, оскільки хотіло уникнути перевірок зі сторони контролюючих органів та накладення штрафів, не хотіло показувати в звітах до ОДПІ виплачену їй заробітну плату за рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.12.2014 року та сплачувати податки за вказаною виплатою по рішенню суду. Також, зазначала, що керівництво КП КМР Комунальник чинило їй перешкоди для оскарження наказу про звільнення 06/18-к від 29.01.2018 року, відмовилось надати їй копію наказу, ознайомитись з актами про відсутність на роботі № 1-№91 та навіть реєструвати її заяву про надання для ознайомлення документів стосовно її звільнення на підприємстві КП КМР Комунальник. Крім того посилалася, що відсутність на роботі у звязку з її хворобою за період з 11.12.2017 року по 05.02.2018 року підтверджується листками непрацездатності. Таким чином, причини невиходу її на роботу є поважними та не можуть вважатись прогулом в розумінні п.4 ст. 40 КЗпП України, а тому звільнення її з цієї підстави є незаконним.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ № 06/18-к від 29.01.2018 року КП КМР Комунальник про її звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України, у звязку з прогулом без поважних причин; поновити її на посаді юрисконсульта в КП КМР Комунальник; стягнути з КП КМР Комунальник на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.01.2018 року до дня поновлення на роботі; стягнути з КП КМР Комунальник на її користь судові витрати у сумі, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу та сплаченого судового збору в сумі 1057,20 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.10.2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ КП КМР Комунальник № 06/18-К від 29.01.2018 року про звільнення ОСОБА_1

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в КП КМР Комунальник на посаді юристконсульта.

Стягнуто з КП КМР Комунальник на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 48 175,70 грн. за період з 29.01.2018 року по 11.10.2018 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі КП КМР Комунальник, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу на 0,5 ставки на посаду юристконсульта в КП ДМР Комунальник 09.12.2011 року згідно наказу № 33 від 09.12.2011 року, а 01.03.2012 року була переведена на цій посаді на повний робочий день.

31 грудня 2013 року наказом КП ДМР Комунальник № 71-к від 31.12.2013 року позивачка була звільнена за п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, який в подальшому визнано незаконним та скасовано рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 10.12.2014 року по справі № 209/421/14-ц з поновленням ОСОБА_1 на роботі та стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.01.2014 року по день поновлення на роботі в сумі 36 060,00 грн., залишеним в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.03.2015 року.

Наказом № 01/15-к від 17.01.2015 року позивачка була поновлена на роботі юристконсультом КП КМР Комунальник з 08.01.2014 року та запис в її трудову книжку було внесено відповідачем лише 20.12.2017 року із зазначенням про недійсність запису № 9 про звільнення ОСОБА_1 з посади юристконсульта 31.12.2013 року наказом КП КМР Комунальник № 71-к від 31.12.2013 року.

Згідно актів № 1-91 КП КМР Комунальник та табелів обліку робочого часу в грудні 2017 року і січні 2018 року КП КМР Комунальник, відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 відпрацювала 11.12.2017 року за актом 1 годину, за табелем 2 години, 20.12.2017 року 2 години, 02.01.2018 року 2 години, а в періоди з 12.12.2017 року по 19.12.2017 року, з 21.12.2017 року до 02.01.2018 року, з 03.01.2018 року по 29.01.2018 року включно була відсутня всі робочі дні без поважних причин.

29 січня 2018 року ОСОБА_1 звільнена у звязку з прогулом без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України згідно наказу № 06/18-к від 29.01.2018 року.

На момент звільнення позивачки з роботи, згідно довідки № 51/18 від 20.06.2018 року її середньоденна заробітна плата становила 270,65 грн., що не оспорювалось сторонами у справі.

Як встановлено судом, згідно повідомлень про вручення листів відповідача № 3 від 11.01.2018 року та № 05 від 17.01.2018 року щодо надання документів про поважність причини відсутності на робочому місці, станом 29.01.2018 року позивачка не отримувала.

За час виходів позивачки на роботу 11.12.2017 року, 20.12.2017 року, 02.01.2018 року відповідачем не відбирались її письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі у спірний період, не надавались для ознайомлення Акти про відсутність на роботі, не складались акти про її відмову від підпису в актах, тощо.

Встановлено, позивачка у період із 11.12.2017 року по 09.01.2018 року, з 09.01.2018 року по 23.01.2018 року включно, а також з 24.01.2018 року по 05.02.2018 року включно, була тимчасово непрацездатна в звязку із чим їй були видані відповідні лікарняні листи від 11.12.2017 року серія АДК № 149202, від 23.01.2018 року серія АДК № 149334, від 05.02.2018 року серія АДК № 149335.

Судом також встановлено, що оскаржуваний наказ від 29.01.2018 року про звільнення позивачки містить лише вказівку на факт прогулу, однак не містить дату прогулу, підстав застосування такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення і мотивів за яких було обрано даний вид стягнення, не вказано на наявність будь-яких негативних наслідків через допущене порушення та на наявність шкоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не вжив всіх можливих заходів, спрямованих на зясування причин відсутності позивачки на підприємстві, що передбачено вимогами КЗпП України та в наказі про звільнення позивачки на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України відповідачем не зазначено дати прогулу, підстав застосування такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення, мотивів за яких було обрано даний вид стягнення, не вказано на наявність будь-яких негативних наслідків з вини позивачки та на наявність завданої підприємству шкоди, у звязку з чим порушені трудові права позивачки підлягають судовому захисту шляхом визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 5-1 КЗпП держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 36, п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, зокрема, у випадку прогулу (в т.ч. відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно розяснень, викладених в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40 п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно з п.24 вказаної Постанови, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу.

Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки установлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивачки є законним та відбулося з дотриманням вимог ст. 148 КЗпП України, посилаючись на акти про відсутність позивачки на роботі з № 1 по 91 за період з 11.12.2017 року по 29.01.2018 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідач наклав дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення позивачки за прогули без поважних причин за правопорушення, більше ніж через місяць після його виявлення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Аналогічна позиція викладена в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України у Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року № 9, в якій зазначено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Таким чином, звільнивши позивачку в період тимчасової непрацездатності, відповідач порушив норми ч.3 ст. 40 КЗпП України, що є самостійною підставою для поновлення її на роботі.

Судом першої інстанції вірно встановлено факт поважності неявки позивачки на роботу в період з 11.12.2017 року по 05.02.2018 року, що не спростовано відповідачем.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, зокрема вжиття всіх необхідних заходів з боку відповідача щодо повідомлення позивачки про необхідність надання пояснень, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Доводи відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки в ході розгляду справи у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку і фактично зводяться до незгоди відповідача із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для звільнення позивачки за п.4 ст. 40 КЗпП України, а також до незгоди з наданою судом оцінкою доказів, якими позивачка обґрунтовувала незаконність свого звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині скасування наказу КП КМР Комунальник № 06/18-К від 29.01.2018 року про звільнення ОСОБА_1, оскільки .

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.10.2018 року в частині скасування наказу КП КМР Комунальник № 06/18-К від 29.01.2018 року про звільнення ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову в задоволенні вказаної позовної вимоги. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Камянської міської ради Комунальник задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року в частині скасування наказу Комунального підприємства Камянської міської ради Комунальник № 06/18-К від 29 січня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 скасувати та відмовити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року у іншій частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_2