Справа № 466/800/18 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/1675/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника ПАТ «Нафтогаз України» - Верхацького І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2018 р. ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом ТзОВ «Львівгаз збут», ПАТ «Львівгаз», ПАТ Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про зобов'язання до вчинення дій, стягнення коштів, в якій з врахуванням уточнених позовних вимог просили: зобов'язати ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» надати науково-обґрунтовану ціну на видобуток та транспортування природного газу та структуру ціни природного газу для побутових користувачів та виплачувати дивіденди, як співвласникам акціонерної компанії; зобов'язати ТзОВ «Львівгаз збут» укласти договір з ОСОБА_2 на надання послуг газопостачання із зазначенням ціни на вказану послугу, власника природного газу, документального підтвердження походження природного газу, способу набуття власності на товар, що надається за адресами: м. Львів вул. Бортнянського, 34/30 та вул. Огієнка, 17; стягнути з ТзОВ «Львівгаз збут» зайво сплачені кошти за період 2009-2017 роки у розмірі 253 066 грн. на користь ОСОБА_2; зобов'язати ТзОВ «Львівгаз збут» укласти договір з ОСОБА_3 на надання послуг газопостачання із зазначенням ціни на вказану послугу, власника природного газу, документального підтвердження походження природного газу, способу набуття власності на товар, що надається за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з ТзОВ «Львівгаз збут» зайво сплачені кошти за період 2009-2017 рр. у розмірі 26 201 грн. 28 коп. на користь ОСОБА_3.

В обгрунтування позовних вимог покликалися на те, що з офіційних джерел засобів масової інформації їм стало відомо про кількість видобутого в Україні природного газу. Згідно наданих ними розрахунків вважають, що громадяни щорічно зайво сплачують за спожитий газ значні суми коштів, тарифи на газ є необґрунтованими та повинні становити близько 0,5 грн. за спожитий 1 кубометр. З посиланням на зазначені обставини вказують, що ними за адресами: м. Львів, вул. Огієнка 17; м. Львів, вул. Бортнянського 34/30 та м. Львів, вул. Міртова, 15/1 , в період з 2009 по 2017 роки переплачено 279 267, 28 грн. за спожитий газ, чим порушені їх права. Зокрема, в квитанціях про оплату газопостачання вказано, що споживачі оплачуть за імпортований газ, проте їм невідомо за якими тарифами цей газ постачається в Україну . З врахуванням наведеного, вважають за необхідне укласти з постачальником природного газу ТзОВ «Львівгаз збут» договори надання послуг газопостачання із зазначенням ціни на вказану послугу, власника природного газу, документального підтвердження походження природного газу та способу набуття власності на товар, що надається за адресами їх проживання, а також стягнути з ТзОВ «Львівгаз збут» зайво сплачені кошти в заявленому вище розмірі, а відтак просили позов задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2018р. яка позивачами не оскаржувалась, провадження у даній справі в частині вимог до ПАТ Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про зобов'язання виплати дивіденди закрито.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржили позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, вважають, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, що позивачі є споживачами природного газу та повинні оплачувати його вартість, оскільки у оскаржуваному рішенні суд не зазначив відповідно до якого закону та по якій ціні вони повинні оплачувати його вартість. Апелянти, не погоджуються із висновком суду першої інстанції про те, що усі складові ціни газу, як товару, встановлює Кабінет Міністрів України, згідно постанови Кабінету Міністрів України №187 від 22 березня 2017 року, і вони є обов'язковоми для усіх компаній, на які покладено зобов'язання постачальників газу за спеціальним зобов'язанням, оскільки постанова Кабінету Міністрів України не передбачає поставку імпортного газу для населення, а тільки газ власного видобутку. Також зазначають, що суд не дослідив наданих ними доказів, які підтверджують порушення, допущені НАК «Нафтогаз України», ПАТ «Львівгаз» та ТОВ «Львівгаз збут» при встановленні ними ціни на газ для побутових користувачів. Враховуючи наведене просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року скасувати і передати на новий розгляд.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ПАТ «Нафтогаз України» - Верхацького І.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язок щодо формування та надання науково-обґрунтованої ціни на видобуток транспортування природного газу не належить до компетенції НАК «Нафтогаз України» та компетенції ТзОВ «Львівгаз збут», який на ринку природного газу є суб'єктом господарської діяльності, на якого покладені обов'язки з постачання природного газу, і основним видом діяльності якого є торгівля газом через місцеві (локальні) трубопроводи, а не встановлення чи затвердження тарифів на природний газ, оскільки встановлення чи затвердження тарифів на природний газ для населення є регульованим державою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та судом встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивачами не надано жодних доказів на підтвердження звернення до ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» із заявою щодо отримання інформації про ціну на видобуток та транспортування природного газу та структуру ціни природного газу для побутових користувачів, доказів неотримання ними відповіді на їх звернення.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про ринок природного газу», державне регулювання на ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами цивільного законодавства.

Згідно п.32 ч.1 ст.1 цього Закону, Регулятор - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Частиною третьою ст. 4 Закону встановлено, що до компетенції Регулятора на ринку природного газу належить, зокрема, затвердження правил постачання природного газу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 № 187 було затверджено нове Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, яка діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції.

У вказаному Положенні визначено ціну закупівлі природного газу власного видобутку для формування ресурсу природного газу для побутових споживачів та виробників теплової енергії населенню та ціну природного газу за якою Компанія здійснює реалізацію природного газу постачальникам із спеціальними обов'язками для його подальшого постачання побутовим споживачам.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2016 р. №315 впорядковано ціну природного газу для побутових споживачів та виробників теплової енергії населенню та встановлено для зазначених споживачів ціну газу, як товару, на єдиному рівні, який на момент встановлення відповідав ринковому та був визначений на рівні імпортного паритету.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного висновку, що обов'язок щодо формування та надання науково-обґрунтованої ціни на видобуток транспортування природного газу не належить до компетенції НАК «Нафтогаз України».

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що жодні права позивачів відповідачем - ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», не порушені.

З 27 листопада 2015 року набрали чинності Правила постачання природного газу, затверджені постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2496, і на виконання вимог статей 12 та 40 Закону «Про ринок природного газу», НКРЕКП було затверджено Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам.

Типовий договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 ЦК України на невизначений строк шляхом приєднання споживача до умов цього Договору.

Відповідно до ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно ст. 634 ЦКУ Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно п.1.3 фактом згоди Споживача на приєднання є факт споживання природного газу відповідно до вимог Правил постачання та за умови, що у Споживача відсутній інший діючий постачальник якщо споживач споживав природний газ, то він виявив свою згоду на приєднання до умов договору на постачання природного газу. Умови примірника договору, надісланого споживачам є аналогічними умовам, передбаченим Типовим договором на постачання природного газу побутовим споживачам та жодним чином не обмежує чи погіршує їх права.

Відтак, позивачі розраховуються за природний газ з ТОВ «Львівгаз збут» за ціною, що становила 6,9579 грн. за 1 куб.м. і така ціна є однаковою для всіх побутових споживачів та опублікована на сайті. З урахуванням фактичного обсягу спожитого газу плата за спожитий газ зазначається в рахунку на оплату, що спростовує доводи апелянтів про порушення відповідачами їх прав.

Щодо вимог позивачів про стягнення з ТзОВ «Львівгаззбут» зайво сплачених кошів за період 2009-2017 роки у розмірі 253 066 грн. на користь ОСОБА_2 та 26 201 грн. 28 коп. на користь ОСОБА_3, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність цих вимог та стягненні слід відмовити з огляду на наступне.

ТзОВ «Львівгаз збут» на ринку природного газу є суб'єктом господарської діяльності, на який покладені обов'язки з постачання природного газу, основним видом діяльності якого є торгівля газом через місцеві (локальні) трубопроводи.

Усі складові ціни газу, як товару, встановлює Кабінет Міністрів України, згідно з постановою КМУ №187 від 22.03.2017 р., і вони є обов'язковими для усіх компаній, на які покладено зобов'язання постачальників газу зі спеціальними зобов'язаннями (ПСО).

Відповідно до п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про ринок природного газу», затвердження та оприлюднення у встановленому порядку методології визначення тарифів на послуги транспортування природного газу для точок входу і точок виходу, методологій визначення тарифів на послуги розподілу, зберігання (закачування, відбору) природного газу щодо газосховищ, до яких застосовується режим регульованого доступу відповідно до статті 48 цього Закону, на послуги установки LNG та встановлення тарифів, які повинні забезпечити необхідні інвестиції в газотранспортні та газорозподільні системи, газосховища, а також установку LNG.

Згідно з пунктом 3 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 10 вересня 2014 року № 715/2014, основними завданнями НКРЕКП є встановлення: ціни на товарний природний газ власного видобутку для суб'єктів, визначених законом; роздрібної ціни на природний газ, що використовується для потреб населення; тарифів на транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ магістральними та розподільними трубопроводами; тарифів на постачання природного газу та газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом; тарифів на закачування, зберігання та відбір природного газу, газу (метану) вугільних родовищ; тарифи на транспортування магістральними трубопроводами нафти, нафтопродуктів та аміаку.

Таким чином, вірним та обґрунтованим є висновок суд першої інстанції прийшов, що ТзОВ «Львівгаз збут» як газопостачальна організація, не наділена повноваженнями на затвердження тарифів на природний газ.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і про те, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки, ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій позивачами не подано доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, на підтвердження наявності зайво нарахованих коштів за надання послуг з газопостачання, а їх розрахунок ґрунтується лише на припущеннях.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.