Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3093/18 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 26 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

розглянувши у місті Житомирі в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу № 278/3093/18 за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 січня 2019 року, яке ухвалено суддею Грубіяном Є.О.в м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, в якому просило вилучити у відповідача транспортний засіб, що є предметом застави, автомобіль марки DAEWOO Nexia GLE, 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, та передати його в управління АТ «Ідея Банк» на період до його реалізації; в рахунок погашення кредитних зобов'язань на користь АТ «Ідея Банк» за кредитним договором № 910.77764, укладеним між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 в сумі 82123,47 грн, що складається з простроченого боргу - 32426,02 грн, прострочених процентів - 22085,85 грн, строкових процентів - 237,11 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 27374,49 грн., звернути стягнення на предмет застави, автомобіль DAEWOO Nexia GLE, 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, шляхом продажу зазначеного автомобіля АТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі-покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для чого надати АТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії у відповідних структурних підрозділах Національної поліції України, структурних підрозділах МВС України, уповноважених здійснювати дії з державної реєстрації, перереєстрації та зняття з обліку транспортних засобів та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу-власника, які пов'язані з продажом автомобіля тощо); стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» витрати зі сплати судового збору в сумі 1762 грн; та всі інші можливі витрати, пов'язані з розглядом цієї справи.

Обґрунтовуючи позов, Банк посилався на те, що 30 травня 2011 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 910.77764, згідно з яким позичальник отримав кредит в розмірі 58309,30 грн на купівлю транспортного засобу зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 15,7% на рік та сплатою всіх інших обов'язкових платежів за договором.

Для забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком та відповідачем 23 липня 2011 року укладено договір застави транспортного засобу № 910.77764 DAEWOO Nexia GLE, 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1. Відповідач не виконував свої зобов'язання за кредитним договором у встановлені строки. Останній платіж здійснено ним 07 травня 2014 року, у зв'язку з чим станом на 18 вересня 2018 року заборгованість відповідача перед банком становила 82123,47 грн.

У зв'язку з порушенням відповідачем грошових зобов'язань за договором кредиту, уникнення контактів з позивачем є стійкі побоювання щодо неповернення кредиту та незаконного відчуження автомобіля, що знаходиться в заставі, а тому позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом за захистом своїх прав.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, банк просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судом першої інстанцій. При цьому зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що позивачем на момент подачі позову до суду про звернення стягнення на предмет застави не порушено порядок передбачений ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки банком обрано звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження передбачений вимогами цієї статті, а саме на підставі рішення суду, що також передбачено Договором застави. У зв'язку з чим, у банка відсутній обов'язок щодо реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження під час подачі позову до суду. Крім того, позивачем на підтвердження виконання вимог ст. 25 вказаного Закону в суді першої інстанції надано витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна від 10.01.2018р. № 57168586 відповідно до якого обтяжувачі, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження автомобіля DAEWOO Nexia GLE, 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, на момент подачі позову були відсутні, а тому позивач через відсутність інших заставодержателей і не повинен був надсилати відповідні повідомлення.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову через порушення банком порядку звернення стягнення на заставне майно, оскільки подача позовної заяви на звернення стягнення, є нічим іншим, як ініціювання звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а тому виконання ч.3 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є обов'язковим для стягувача. Також зазначив, що наданий банком розрахунок заборгованості не відповідає вимогам закону, оскільки право позивача нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припинилося після зміни 02.07.2015 року строку виконання основного зобов'язання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 травня 2011 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 910.77764, згідно з яким позичальник отримав кредит в розмірі 58309,30 грн. на купівлю транспортного засобу DAEWOO Nexia GLE, 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 15,7% на рік, строком до 30 травня 2016 року (а.с.8-15).

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором від 30.05.2011 р. № 910.77764було укладено договір застави транспортного засобу марки DAEWOO Nexia GLE, 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, який належить відповідачу на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Звертаючись з позовом до суду, Банк зазначав, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, допустив утворення заборгованості, яка станом на 18 вересня 2018 року становить 82123,47 грн, яка складається з простроченого боргу - 32426,02 грн, прострочених процентів - 22085,85 грн, строкових процентів - 237,11 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 27374,49 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не виконав вимоги, передбачені ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та не надав витягу з державного реєстру обтяжень на підтвердження наявності чи відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог, передбачених ст.25 зазначеного Закону.

Проте повністю з таким висновком суду погодитись неможливо виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 1 Закону України «Про заставу», статтею 572 ЦК України установлено, що застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з положеннями ч.1, ч.2 ст. 20 Закону України «Про заставу» та статті 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а також у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до частин першої та другої статті 590 ЦК України звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено законом або договором. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом із тим відповідно до статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Таким чином, з урахуванням того, що позивач обрав спосіб звернення стягнення за рішенням суду, а не шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса чи інший позасудовий порядок, а тому обов'язок зареєструвати початок процедури звернення стягнення в такому випадку виникає у обтяжувача (Банка) лише після набрання чинності рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави.

Крім того, відповідно до ст. 25 вказаного Закону обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

З матеріалів справи вбачається, що Банком, на підтвердження виконання вимог ст. 25 вказаного Закону в суді першої інстанції, надано витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна від 10.01.2018р. № 57168586 відповідно до якого інші обтяжувачі, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження автомобіля DAEWOO Nexia GLE, 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, на момент подачі позову були відсутні.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що позивач виконав вимоги даного закону та надав витяг з державного реєстру обтяжень на підтвердження відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог, передбачених ст. 25 Закону, колегія суддів дійшла висновку про дотримання АТ «Ідея Банк» порядку звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі рішення суду.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що вимоги позивача не підлягають до задоволення через недоведеність наявності суми заборгованості за кредитним договором, що підлягають сплаті позивачу з вартості предмета застави виходячи з наступного.

За положеннями пункту 3 частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду мають зазначатись, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження.

Таким чином, звертаючи стягнення на майно ОСОБА_1, яким забезпечене виконання зобов'язань за кредитним договором на автомобіль DAEWOO Nexia GLE, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, суд повинен перевірити розмір заборгованості, у рахунок погашення якої Банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до наявних в матеріалах справи відомостей щодо руху коштів за рахунком боржника ОСОБА_1, зокрема, - виписки з його особового рахунку за період з 01 січня 2000 року по 19 вересня 2018 року, вбачається, що на момент звернення до суду з цим позовом заборгованість за кредитом № 910.77764 від 30 травня 2011 року у відповідача відсутня (а.с.33-38).

Надана позивачем довідка-розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором у розмірі 82123 грн. 47 коп. (а.с.39) сама по собі не може вказувати на існування реальної заборгованості без підтвердження обставин її виникнення (несвоєчасне погашення боргу тощо), оскільки вказана сума не підтверджена відповідним розрахунком та не узгоджується з випискою з особового рахунку відповідача.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що вказана довідка-розрахунок відповідно до ст. ст. 77, 78 ЦПК України не є належним та допустимим доказом на підтвердження розміру заборгованості за даним кредитним договором.

Інших доказів на підтвердження наявності заборгованості у відповідача позивачем суду не надано.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом під час розгляду справи встановлено, що кредитний договір діяв до 30 травня 2016 року, а банк звернувся з позовом 16 жовтня 2018 року.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, оскільки строк кредитного договору сплив 30 травня 2016 року, підстави передбачені законом для стягнення процентів та неустойки, які нараховані після закінчення строку договору, відсутні.

Даний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Посилання апелянта на ту обставину, що наявність у матеріалах справи договору застави саме між банком та боржником вказує на законність та обґрунтованість позовних вимог, не може бути безумовною підставою для задоволення вимог, оскільки за відсутності заборгованості за кредитним договором правового значення не мають.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет застави, а тому обґрунтовано відмовив у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 12 квітня 2019 року.

Головуючий Судді