Єдиний унікальний номер 226/2409/18 Номер провадження 22-ц/804/889/19
Головуючий у 1 інстанції Рибкін О.А. Єдиний унікальний номер 226/2409/18
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/889/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 грудня 2018 року цивільну справу №226/2409/18 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із оплати праці, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (головуючий у 1 інстанції суддя Рибкін О.А.),

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по оплаті праці. В обґрунтування вимог зазначала, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України у загальній сумі 22087,31 грн., а також стягнути суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 18.07.2017 року по 25.07.2018 року по день фактичного розрахунку, але не менше 135693,90 грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 27 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково - стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» заборгованість по заробітній платі у розмірі 22087,31 грн. (в тому числі заборгованість по оплаті за період простою, компенсацію за невикористані дні відпустки, вихідну допомогу) у загальному розмірі 27370,34 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо наявності та розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Позивач надала відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін. В обґрунтування зазначає, що посилання на висновок торгівельно-промислової палати є безпідставним. Крім того, в якості підтвердження нарахованої заробітної плати позивачем були надані усі необхідні документ. Також зазначає, що підприємство відповідача знаходилось у простої з березня 2017 року по день скорочення штату.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 18 березня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії трудової книжки БТ-І№ 4694493 ОСОБА_2 з 29.06.2016 року працювала на посаді інженера 1 категорії групи технічної документації дорожньої лабораторії автоматики, телемеханіки та зв'язку ДП «Донецька залізниця» Донецька дистанція зв'язку (наказ № 53/ОС від 29.06.2016р.). 08.07.2016 року Донецька дистанція зв'язку ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у ВП «Донецька дистанція зв'язку» СП «Донецька організація залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Відповідно до наказу №384-П від 15.03.2017 року регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» «Про встановлення простою» у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 16.03.2017 року для всіх працівників апарату управління. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 16.03.2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої; оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.

Наказом начальника СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» від 17.03.2017 року № 236/ДНД «Про встановлення простою» було встановлено початок простою у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року.

Пунктами 6 та 7 зазначеного наказу визначено, що на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. У разі неявки робітника у табелі обліку робочого часу проставляти код «НЗ». Оплату такої відсутності не проводити.

Згідно з наказом (розпорядження) «Про припинення трудового договору» № 9117/Дн-ОС від 10.07.2017 року ОСОБА_2, табельний номер 0564, звільнена з посади інженера 1 категорії групи технічної документації дорожньої лабораторії автоматики, телемеханіки та зв'язку за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату 2017 року, про що також зроблений відповідний запис в її трудовій книжці.

Відповідно до наказу № 9117Дн-ОС від 13.04.2017 року при звільненні працівника передбачена компенсації за 7 днів відпустки та виплата одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст.. 44 КЗпП України.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст..115, 116 КЗпП України, виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення строків виплати заробітної плати позивача та має місце заборгованість по заробітній платі (у тому числі компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги) за період з березня по липень 2017 року.

Проте не можна погодитися з таким висновком суду у повному обсязі з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов'язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Однак апеляційний суд зазначає, що позивачем не доведено право на отримання заробітної плати за час простою, оскільки ним не надано доказів на підтвердження даної вимоги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Таким чином, при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов'язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об'єктивність та неупередженість роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, судом роз'яснено сторонам обов'язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин. Між тим, на підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану нею роботу, того, що у період з березня по липень 2017 року їй нараховувалася заробітна плата та вона має за цей період заборгованість, належних доказів не надано.

Наказом начальника СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» від 17.03.2017 року № 236/ДНД «Про встановлення простою» було встановлено початок простою у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року.

Пунктами 6 та 7 зазначеного наказу визначено, що на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. У разі неявки робітника у табелі обліку робочого часу проставляти код «НЗ». Оплату такої відсутності не проводити.

Сторонами по справі належним чином оформлених табелів обліку робочого часу за березень - липень 2017 року не надано. На підтвердження тривалості робочого часу позивачем надано фотокопії табелів обліку робочого часу за цей період. Проте зазначені копії документів не можуть бути прийнятими до уваги як докази, оскільки надані документи не містять жодного підпису посадової особи, на яку покладено обов'язок щодо обліку робочого часу та не завірені печаткою, а тому не можуть бути визнані допустимими доказами.

Таким чином, доказів того, що позивачка виходила на роботу в період простою чи того, що на виконання вищезазначеного наказу начальником відповідного виробничого підрозділу надавалось клопотання на відміну простою з зазначенням дати відміни, посади та прізвища працівника, не надано, а тому відсутні підстави проводити розрахунок заборгованості за березень та липень 2017 року, виходячи із її окладу та стягувати заборгованість по заробітній платі за цей період взагалі. Приведений позивачем розрахунок також не знайшов свого підтвердження належними доказами та суперечить інформації яка міститься в індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного Фонду України та відомостях з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків.

З наданої Індивідуальної відомості про застраховану особу позивача форми ОК-5 (дата формування виписки 26.07.2018 року) вбачається, що за березень 2017 року виплата становить 5303,42 грн., за квітень-липень 2017 року дані відсутні. Отже, позивач не надав суду належного доказу та правових підстав виплати їй заробітної плати за час простою, а представником відповідача заперечувався взагалі сам факт виконання позивачем роботи на підприємстві у зазначений період, оскільки перевірити дану обставину не виявляється можливим у зв'язку з відсутністю контролю адміністрацією підприємства за виходами на роботу та відпрацьованим періодом позивача. Таким чином, рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по оплаті за час простою підлягає скасуванню.

Крім того, в Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 міститься інформація про нарахування за березень 2017 року заробітної плати у сумі 5303,42 грн. яка співпадає із загальною сумою нарахованої заробітної плати за березень 2017 року, яка зазначена позивачем. Тобто відсутні підстави вважати, що нараховані працівнику грошові кошти за оплату праці у березні 2017 року не виплачені Сама по собі інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є належним підтвердженням того, що заробітна плата за березень 2017 року не виплачена та має місце заборгованість за березень 2017 року у сумі 2069,25 грн.

Отже, матеріалами справи фактично підтверджено тільки наявність заборгованості з одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсації за 7 днів невикористаної відпустки. що встановлено наказом (розпорядженням) №9117/ДН-ОС від 10.07.2017 року про звільнення позивача. Даний наказ підписаний начальником дирекції залізничних перевезень ОСОБА_3, завірений печаткою ПАТ «Укрзалізниця», та не оспорений сторонами.

Заборгованість з компенсації за невикористану відпустку у сумі 1935 грн. 08 коп. та вихідній допомозі при звільненні у сумі 7619 грн. 12 коп. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо невірного розрахунку розміру вихідної допомоги оскільки визначений судом розмір вихідної допомоги відповідає вимогам ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (далі Порядок).

Зі змісту абзацу 3 пункту 2 Порядку убачається, що основою для визначення розміру вихідної допомоги є середньомісячна заробітна плата, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Отже, за приписами наведених норм, суд першої інстанції з урахуванням розміру тарифної ставки позивача та обсягу заявлених нею позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача вихідної допомоги у сумі 7619 грн. 12 коп.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За таких обставин, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі, що призвело до невірного стягнення суми заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року та оплати за час простою, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Таким чином, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі, що призвело до невірного обрахування суми заборгованості з оплати праці за період з березня по липень 2017 року, що підлягає стягненню, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору у розмірі 86,33 грн. та компенсувати відповідачу за рахунок держави витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог у розмірі 2109,12 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 грудня 2018 року в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та в частині розподілу судових витрат змінити. Викласти абзац других та третій резолютивної частині рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1935 грн. 08 коп., одноразову вихідну допомогу у розмірі 7619 грн. 12 коп., що у загальній сумі становить 9 554 (дев'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят чотири ) грн 20 коп. (без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 86 грн. 33 коп.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави судовий збір у розмірі 2109 грн. 12 коп.»

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В.Папоян

О.В. Біляєва

М.С. Будулуца