Дата документу 16.04.2019 Справа № 320/987/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/987/19
Провадження №22-ц/807/1684/19
Головуючий в 1-й інстанції Редько О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2019 року, постановлену в м. Мелітополь у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

В провадження Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики. Разом з позовною заявою від позивача ОСОБА_6 надійшла заява про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на автомобіль TOYOTA FORTUNER 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_7 зазначивши, що між ним та відповідачем ОСОБА_7 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_7 отримав від нього грошові кошти у розмірі 4000,00 доларів США, що еквівалентно 112000,00 гривень. Відповідач зобовязався повернути вказану суму у строк до 11.12.2018 року, проте до теперішнього часу зобовязання за вказаним договором відповідачем не виконані, грошові кошти не повернуто. Під час укладання договору позики відповідач власноручно написав розписку в якій зазначив, що у разі невиконання ним умов договору право власності на належний йому транспортний засіб автомобіль TOYOTA FORTUNER 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 повинно перейти позивачу. Оскільки автомобіль залишився у користуванні відповідача, а іншого майна у відповідача відсутнє, існують ризики приховування зазначеного майна, що в подальшому може ускладнити виконання рішення суду, а тому позивач вважає, що на автомобіль повинен бути накладений арешт.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2019 року заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики задоволено в повному обсязі.

В порядку забезпечення цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики накладено арешт на автомобіль TOYOTA FORTUNER 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_2, виданий Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області 19.10.2002 року, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б-р. 30 Річчя Перемоги, 42 кв. 125.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, автомобіль на який накладено арешт, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_5 і вказане забезпечення порушує право користування, розпорядження і володіння ОСОБА_5 спірним майном. Крім того, накладання арешту на автомобіль є неспівмірним з сумою заборгованості за договором позики.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до розяснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-153 ЦПК України, забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Пунктами 1,2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власнику майна належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Відповідно до копія свідоцтва про шлюб (а.с.46) ОСОБА_7 та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі з 14 липня 2009 року. Право власності на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_7 у 2012 року (а.с. 9).

Між тим, вказані обставини судом першої інстанції не були враховані при вирішенні питання про забезпечення позову, тобто недослідженим залишилось питання інтересів інших осіб, зокрема ОСОБА_5, права якої можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Крім того, співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових насідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Окрім цього обидві сторони, включаючи позивача, вказали на наявність у позивача у власності також нерухомого майна, яке також можливо врахувати при забезпеченні позову.

У порушення вимог ст. 260 ЦПК України в ухвалі суду першої інстанції відсутнє наведення відповідного обґрунтування щодо співмірності вжитих заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направлення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову для продовження розгляду.

Крім того, оскільки відповідно до ухвали апеляційного суду від 21.03.2019 року сплата апелянтом суми судового збору в розмірі 384,20 грн. за подання апеляційної скарги була відстрочена до ухвалення судового рішення у справі, тому зазначена сума підлягає стягненню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2019 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду процесуального питання.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 384,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 квітня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач ОСОБА_1

судді: О. В. Крилова

ОСОБА_3