Постанова

Іменем України

24 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 463/1589/16-ц

провадження № 61-29343св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд»,

треті особи: Львівська міська рада, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, публічне акціонерне товариство «Львівобленерго», товариство з додатковою відповідальністю «Львівський завод фрезерних верстатів», директор державного підприємства «Львівдіпрокомунбуд» Хаврона Олег Іванович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року у складі судді Лакомської Ж. І. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ДП «Львівський державний інститут проектування коммунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд», треті особи: Львівська міська рада, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, ПАТ «Львівобленерго», ТДВ «Львівський завод фрезерних верстатів», директор ДП «Львівдіпрокомунбуд» Хаврона О. І., про зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 26 березня 1987 року ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» проводить щомісячне нарахування плати за електропостачання використовуючи тариф для промислових споживачів, що є вищим за тариф встановлений для населення, також відповідач проводить нарахування плати за обслуговування електромережі.

01 березня 2016 року представниками ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» було самовільно проведено відключення квартири позивача від електропостачання у зв`язку з наявною заборгованістю, і до моменту звернення із позовом квартира позивача залишалась відключеною від електропостачання. Діями відповідача ОСОБА_1 було спричинено значну моральну шкоду.

Позивач вказувала, що нарахування вартості послуг за електропостачання з використанням тарифів для промислових споживачів є незаконним, також незаконним є нарахування відповідачем плати за користування електричними мережами.

ОСОБА_1 просила:

визнати дії ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» по відключенню 01 березня 2016 року позивача як споживача послуг з електропостачання домоволодіння від електричної мережі за адресою: АДРЕСА_2 незаконними;

зобов`язати ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» з моменту набрання чинності рішенням суду здійснювати ОСОБА_1 нарахування вартості електричної енергії виходячи з тарифів на електроенергію,що відпускається населенню;

зобов`язати ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» з моменту набрання чинності рішенням суду припинити нарахування ОСОБА_1 плати за обслуговування електричних мереж;

стягнути з ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» на її користь 10 000 грн компенсації моральної шкоди.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що договірні відносини між споживачами електричної енергії (юридичними особами та фізичними особами) та енергопостачальником регулюються Законом України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією. Договору між ОСОБА_1 та ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» щодо постачання електроенергії немає, електропостачання виробничої бази відповідача, у тому числі і будівлі на АДРЕСА_3 здійснюється від електричних мереж ТДВ «Львівський завод фрезерних верстатів на підставі договору. ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» не постачає електричної енергії, та не встановлює тарифів за спожиту електроенергію мешканцями гуртожитку. Договір між позивачем та ПАТ «Львівобленерго» не укладався.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги, що між позивачем та відповідачем існують фактичні договірні відносини про постачання електроенергії від ПАТ «Львівський завод фрезерних верстатів» і у зв`язку із цим оплата повинна відбуватися по тарифах для населення, оскільки для надання електропостачання за тарифами для населення відсутній договір між позивачем та ПАТ «Львівобленерго».

Аргументи учасників справи

У липні 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому посилається на порушення судами норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що будівля по АДРЕСА_3 є гуртожитком і висновки судів у частині віднесення цього гуртожитку до житлового фонду є суперечливими. Вказує, що гуртожиток у АДРЕСА_3 на балансі відповідача та саме відповідач фактично здійснює постачання електроенергії до електроустановок мешканців гуртожитку (через мережі ТДВ «Львівський завод фрезерних верстатів»). Крім цього, у квитанціях на оплату електроенергії саме ДП «Львівдіпрокомунбуд» вказаний як постачальник і саме на його рахунки мешканці гуртожитку, у тому числі, і позивач здійснюють оплату за електроенергію. Відтак між позивачем та відповідачем виникли фактичні договірні відносини, а тому саме відповідач несе відповідальність за неправильну тарифікацію вартості електроенергії, яка постачається у гуртожиток.

Зазначає, що мешканці гуртожитку підпадають під визначення «населення» відповідно до пункту 1.2 Правил користування електричною енергією, а відтак проведення ДП «Львівдіпрокомунбуд» нарахування вартості послуг за електропостачання з використанням тарифів для промислових споживачів є незаконним та порушує права позивача та інших мешканців будинку АДРЕСА_3 . Нарахування вартості електронергії позивачу повинно проводитися виходячи з вартості тарифів, що відпускається населенню.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Будівля гуртожитку знаходиться на виробничій базі ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» та не зареєстрована як гуртожиток.

ДП «Львівдіпрокомунбуд» немає власних електричних мереж та отримує електропостачання гуртожитку від електромереж ПАТ «Львівський завод фрезерних верстатів», що підтверджується договором № 48 від 26 січня 2016 року.

Суди встановили, що договір між ОСОБА_1 та ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» щодо постачання електроенергії не укладався, електропостачання виробничої бази відповідача, у тому числі і будівлі на АДРЕСА_3 здійснюється від електричних мереж ТДВ «Львівський завод фрезерних верстатів» на підставі договору. Договір між позивачем та ПАТ «Львівобленерго» не укладався.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно частини першої статті 26 Закону України «Про електроенергетику» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

У абзаці 9 частини першої статті 1 Закону України «Про електроенергетику» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що енергопостачальники - учасники оптового ринку електричної енергії України, які купують електричну енергію на цьому ринку з метою її продажу та/або постачання споживачам або з метою її експорту та/або імпорту.

За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені рішення без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков