Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

місто Київ

справа № 553/3035/15-ц

провадження № 61-8031св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_7,

треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Оканенко Тетяна Євгеніївна, Друга полтавська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2016 року у складі судді Новака Ю. Д. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Карнауха П. М., Кривчун Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_2 у серпні 2015 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, малолітнього ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_5, ОСОБА_7, малолітньої ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради, в якому просила примусово виселити з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 без надання іншого житлового приміщення, примусово зняти з реєстраційного обліку в органах Державної міграційної служби України за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, який складається з двох частин, які мають окремі входи, в одній частині проживають вона та її дочка ОСОБА_11 з онуком ОСОБА_12, а в іншій - її брат ОСОБА_3, його дружина ОСОБА_4, їх дочка ОСОБА_5 з онуком ОСОБА_6 Крім цих осіб у будинку зареєстровані друга дочка брата позивача ОСОБА_7 з онучкою ОСОБА_8, які декілька останніх років фактично проживають в м. Кременчуці. Відповідачі вселились у будинок та були зареєстровані в ньому з дозволу попереднього власника житлового будинку, матері позивача ОСОБА_13.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_13 та переходу права власності на житловий будинок до позивача ОСОБА_2 відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_5, ОСОБА_6, з її усної згоди продовжували проживати в житловому будинку в житлових приміщеннях, які займали до цього, сплачуючи за частину спожитих ними комунальних послуг, а саме газу та електроенергії.

Відсутність договірних правовідносин з відповідачами щодо користування ними житловими приміщеннями порушує права позивача, як власника житлового будинку, збільшує її витрати на комунальні послуги, робить неможливим отримання нею субсидії на комунальні послуги. На вимогу про добровільне виселення відповідачів та зняття з реєстраційного обліку позивач 22 червня 2015 року отримала письмову відмову. Також відповідачі без дозволу власника будинку та відповідних дозвільних органів самостійно в займаних ними житлових приміщеннях неправомірно змінили визначену проектною документацією схему газопостачання та електропостачання, що може призвести до пошкодження належного позивачу житлового будинку.

В частині позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, позивач зазначає, що фактично декілька років вони проживають в іншому місті, а тому повинні були відповідно до чинного законодавства знятися з реєстраційного обліку за адресою належного їй будинку.

Стислий виклад заперечень відповідачів

ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсними заповіт ОСОБА_13, 1938 року народження, посвідчений 03 червня 2011 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Оканенко Т. Є., за реєстровим номером 1168, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер 1-39, видане 29 січня 2014 року Другою полтавською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_2

Вимоги зустрічного позову відповідач обґрунтовував тим, що заповіт його мати склала на користь сестри під психологічним впливом останньої. До моменту смерті його мати тяжко хворіла, ОСОБА_2 забороняла відповідачам бачитись з ОСОБА_13 Між ним і його сестрою ОСОБА_2 склались неприязні стосунки і остання могла повідомити матері неправдиві відомості щодо нього, що вплинуло на ОСОБА_13 при складанні нею заповіту.

Про те, що ОСОБА_2 є власником усього будинку, відповідач дізнався на початку 2015 року, до нотаріуса після смерті матері із заявою про прийняття спадщини не звертався, вважав, що оскільки був зареєстрований з нею за однією адресою, то подавати таку заяву є необов'язковим.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. Знято в примусовому порядку з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що за відсутності укладеного договору найму житла між ОСОБА_2, як власником житлового будинку, та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, як користувачами житлових приміщень, заперечення власника житлового будинку на їх подальше проживання та небажання відповідачів виселитись у добровільному порядку, вони підлягають виселенню в судовому порядку без надання їм іншого житла. Суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

За умови виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, суд першої інстанції зробив висновок, що підлягає задоволенню і вимога ОСОБА_2 про зняття їх з реєстрації місця проживання. Також підлягає задоволенню й вимога про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які не мають правовідносин найму житла з власником житлового будинку та на власний розсуд змінили місце проживання приблизно 7 років тому, проте всупереч вимогам статті 6 Закону України

«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не здійснили реєстрацію зміни місця свого проживання у визначений Законом строк.

У частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 суд першої інстанції зазначив, що оскаржуваний заповіт, складений 03 червня 2011 року від імені ОСОБА_13 на користь ОСОБА_2, відповідає вимогам щодо його форми та посвідчення. Заповіт складено з дотриманням вимог статей 1247, 1248 ЦК України, у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, підписаний особисто заповідачем та нотаріально посвідчений нотаріусом. У судовому засіданні ОСОБА_3 самостійно спростував наведені в зустрічній позовній заяві сумніви щодо складення та підписання заповіту іншою особою. ОСОБА_13 на момент складення заповіту не була обмежена в дієздатності, доказів, які підтверджували б відсутність у неї права на складення заповіту, ОСОБА_3 суду не надав. Позивачем за зустрічним позовом також не надано доказів того, що під час складення та підписання заповіту волевиявлення ОСОБА_13 не було вільним і не відповідало її волі. У судовому засіданні ОСОБА_3 зазначив, що його мати до самої смерті не страждала на психічне захворювання, добре розуміла наслідки своїх дій та могла ними керувати. Проте, на його думку, могла перебувати під впливом ОСОБА_2, яка могла повідомити їй неправдиву інформацію щодо нього. Судом з'ясовано, що інформація, яку ОСОБА_2 могла повідомити ОСОБА_13 про ОСОБА_3, а саме щодо зловживання ним спиртними напоями, наявності у нього боргу перед банком, у разі неповернення якого може бути звернено стягнення на житловий будинок, наявність у нього наміру створити іншу сім'ю, не може визнаватись неправдивою, так як вона відповідала дійсності, що підтвердив сам ОСОБА_3 у судовому засіданні.

Суду першої інстанції також не надано доказів того, що ОСОБА_2, яка була дочкою ОСОБА_13, не мала права на спадкування, а також наявності інших випадків, встановлених законом для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відхилені. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що судом встановлено і не оспорюється сторонами, що право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, виникло у відповідачів у зв'язку з перебуванням у родинних відносинах з власницею будинку ОСОБА_13 Враховуючи, що власник житлового приміщення, в якому відповідачі проживали, як члени її сім'ї, помер, а право власності на зазначене майно набула інша особа, до кола членів сім'ї якої вони не входять, то відповідачі втратили право користування жилим приміщенням на АДРЕСА_1

Доводи апеляційної скарги про необхідність існування обставин, визначених статтею 116 ЖК Української РСР, для примусового виселення з жилого приміщення членів сім'ї колишнього власника відхилені апеляційним судом, оскільки законодавством України встановлено, що достатньою підставою для виселення осіб, які були членами сім'ї попереднього власника житлового приміщення, є факт припинення права власності на таке майно особи, членами сім'ї якої вони були. Посилання на положення статей 116, 157 ЖК Української РСР є безпідставними, оскільки зазначені норми регулюють правовідносини, які склались між власниками житла та членами їх сім'ї, а також наймачами жилих приміщень та наймодавцями. Разом з тим відповідачі не є членами сім'ї позивача ОСОБА_2, яка набула права власності на спірний житловий будинок у порядку спадкування. Апеляційним судом встановлено, що сторони не перебувають у такому спорідненні, як подружжя, батьки чи діти, а тому безумовного права на користування жилим приміщенням, що належить позивачу, не мають. Також відсутні підстави вважати, що сторони під час їх спільного проживання вели спільне господарство.

У частині доводів апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_3, то апеляційний суд зазначив, що єдиним спадкоємцем ОСОБА_13 є ОСОБА_2, а тому доводи щодо незаконності отримання лише нею майна, що належало спадкодавцю, є неспроможними. Невмотивованими є доводи про недійсність заповіту, оскільки відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його складення з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення чи укладення заповіту особою, яка не мала на це права.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв'язку у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин правила статей 116, 156, 169 ЖК Української РСР щодо наявності підстав для виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку, а також припинення договору найму жилого приміщення. Також судами неправильно застосована частина перша статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

На обґрунтування доводів про порушення судами норм процесуального права заявник зазначив, що порушено строки розгляду справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, оскаржувані судові рішення залишити без змін. Позивач зазначає, що доводи касаційної скарги стосуються не лише заявника, а й інших відповідачів, які не подавали касаційні скарги та не приєднувались до касаційної скарги ОСОБА_3 При цьому у касаційній скарзі відсутні доводи щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень в частині вирішення зустрічного позову.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 28 вересня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_13

Відповідно до заповіту від 01 червня 2011 року ОСОБА_16 заповіла все належне їй майно, у тому числі належні їй на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами та приватизовану земельну ділянку, що знаходяться в АДРЕСА_1, дочці ОСОБА_2

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 29 січня 2014 року, зареєстрованим державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори Смоковенко Т. О., спадкоємцем майна ОСОБА_13 є ОСОБА_2

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 січня 2014 року, виданого Другою полтавською державною нотаріальною конторою.

Судами встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_10 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 За цією адресою також зареєстровані та проживають ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які є дочкою та внуком ОСОБА_2; зареєстровані, але не проживають ОСОБА_7, ОСОБА_8

Житловий будинок поділений на дві окремі частини, що мають самостійні входи. В одній частині будинку проживають ОСОБА_2, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, з якими до своєї смерті проживала ОСОБА_13, а в іншій частині будинку - ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_5, ОСОБА_10

Відповідно до домової книги та паспорта громадянина ОСОБА_3 під час його реєстрації 27 травня 1988 року у будинку за адресою: АДРЕСА_1, він досяг повноліття та перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, тобто мав власну сім'ю. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано 12 червня 2012 року рішенням Ленінського районного суду м. Полтави. Відповідно до показань ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 ОСОБА_3 із сім'єю проживав окремо від матері. Відповідачами не надано доказів ведення ними спільного господарства з ОСОБА_13 та ОСОБА_2, наявності у них спільних прав та обов'язків щодо майнових та немайнових відносин у зв'язку з проживанням в одному житловому будинку, тому відсутні правові підстави вважати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 членами однієї сім'ї з ОСОБА_13 та ОСОБА_2

У період з лютого 2012 року до листопада 2013 року та у період лютого - квітня 2015 року, ОСОБА_5 передавала, а ОСОБА_2 отримувала грошові кошти в рахунок оплати за комунальні послуги. Остання розписка датована 13 травня 2015 року, згідно з якою ОСОБА_5 передала ОСОБА_2 516, 00 грн за комунальні послуги за квітень 2015 року. У подальшому ОСОБА_5 поштовими переказами на різні суми направляла на ім'я ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок плати за комунальні послуги за травень-жовтень 2015 року, отримання яких заперечено ОСОБА_2

Оскільки сторонами не представлені відповідні розрахунки вартості комунальних послуг за відповідний період та відомості, за які саме комунальні послуги ОСОБА_5 передавались грошові кошти ОСОБА_2, суд першої інстанції не визначив період, за який відбувся фактичний розрахунок відповідачів з позивачем за використані ними комунальні послуги. Надані ОСОБА_5 копії квитанцій про переказ нею грошових коштів за комунальні послуги за період травень-жовтень 2015 року відхилені судом, так як згідно з показаннями самої ОСОБА_5, ОСОБА_4 комунальні послуги (електропостачання, газопостачання, водопостачання) їй, та членам її сім'ї, взагалі не надавались, а підтвердження отримання таких грошових коштів ОСОБА_2 відсутні. Крім того, сплата ОСОБА_5 таких платежів не може бути підтвердженням наявності між ОСОБА_2, як власником житлового будинку, та ОСОБА_5, або будь-ким із відповідачів договірних відносин, що випливають з договору найму житла.

Відповідачі отримали вимогу власника житлового будинку про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку 18 червня 2015 року та мали достатньо часу для вирішення з власником житлового будинку спірних правовідносин шляхом укладення договору найму житла або пошуку іншого житла. Проте, 22 червня 2015 року надіслали позивачу за первісним позовом відмову щодо добровільного виселення.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої та другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Враховуючи, що, як встановлено судами, ОСОБА_2 є спадкоємицею ОСОБА_13 за заповітом, прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину у передбаченому законодавством порядку, зареєструвала за собою право власності на спадкове майно, вона є новим власником нерухомого майна, у якому також проживають і відповідачі.

Відповідачем не доведено наявності підстав для визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, в касаційному порядку рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 не оскаржувались, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 не є власником будинку, у якому проживають відповідачі.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

Смерть власника визначено як одну з підстав припинення права власності (пункт 11 частини першої статті 346 ЦК України).

Зазначене дає підстави для висновку про похідний характер прав відповідачів на користування спірним житловим будинком від прав колишнього власника, ОСОБА_13, та про припинення цих прав у зв'язку із смертю власника нерухомого майна.

Установивши, що відповідачі зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку за згодою його колишнього власника ОСОБА_13, право власності якої припинилося у зв'язку із її смертю, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_3 та члени його сім'ї втратили право користування будинком, оскільки право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та зберігатися лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є, а тому позивач вправі вимагати усунення перешкод у користуванні майном, яке їй належить, шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку за адресою спірного нерухомого майна.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Враховуючи, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, що попередній власник нерухомого майна померла, відповідачі не є членами сім'ї спадкоємця ОСОБА_13, ОСОБА_2, з ними не укладалось договору найму житла, відсутні правові підстави для їх проживання у майні, що належить на праві власності позивачу, а тому вона має право на усунення перешкод у користуванні своїм майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника щодо можливості виселення відповідачів лише з підстав, передбачених статтями 116, 156 ЖК Української РСР, оскільки підставою для виселення відповідачів є припинення права власності власника майна, який надав дозвіл на проживання відповідачів у цьому жилому приміщенні, а не порушення умов проживання наймачів у жилому приміщенні.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд обмежений вимогами принципу диспозитивності цивільно-процесуального судочинства та не може вийти за межі позовних вимог.

Верховний Суд в оцінці доводів касаційної скарги щодо неправильного застосування статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» врахував, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не зверталися до судів апеляційної та касаційної інстанцій із апеляційною та касаційною скаргами відповідно, що фактично свідчить про погодження із висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог, пред'явлених до них. При цьому вирішення спору в частині зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не стосується прав та інтересів ОСОБА_3, він не є їх представником, не представляє їхні інтереси на підставі довіреності, вони не є членами його сім'ї в розумінні статті 64 ЖК Української РСР, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, проживають 7 років за іншою адресою, а тому доводи касаційної скарги про перегляд рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду в частині вимог, пред'явлених до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, є необґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Судами першої та апеляційної інстанцій досліджено зібрані у справі докази, надано оцінку встановленим обставинам, що мають значення для вирішення спору по суті у цій справі, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00 від 18 липня 2006 року, § 23).

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак