Справа № 203/380/16-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська, в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Ркоян Ю.А.

за участю представника заявника - ОСОБА_1

представника заінтересованої особи - Ванжа О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі заяву ОСОБА_3, заінтересовані особи - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Головне територіальне управління юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшла вищезазначена заява ОСОБА_3, в обґрунтування якої зазначено, що 18.02.2016 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська в рамках справи №203/8021/13-ц було винесено ухвалу про його тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.01.2014 року. Посилаючись на те, що він не ухилявся від виконання судового рішення та відсутність в матеріалах виконавчого провадження відповідних доказів, а також доказів щодо наявності в нього реальної можливості виконати судове рішення, заявник просив скасувати тимчасове обмеження його управі виїзду за межі України, застосоване згідно ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.02.2016 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 підтримав подану заяву та просив її задовольнити.

Представник відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області під час розгляду справи в суді підтвердив, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №48158343 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська 03.07.2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором. В рамках вказаного виконавчого провадження за поданням державного виконавця Кіровським районним судом м.Дніпропетровська 18.02.2016 року було постановлено ухвалу про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України. Постановою від 30.05.2016 року виконавче провадження було завершено на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». На теперішній час виконавчий лист для примусового виконання стягувачем повторно не пред'являвся, рішення суду залишається не виконаним. Просив прийняти рішення за заявою на розсуд суду.

Заінтересована особа - ПАТ «УкрСиббанк», явку свого представника за викликами не забезпечив, про причини неявки не повідомив.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на примусовому виконанні перебував виконавчий лист, виданий 03.07.2015 року Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська на виконання рішення цього суду від 15.01.2014 року у цивільній справі №200/3923/13-ц, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 6487692 грн. 30 коп., судових витрат в сумі 3441 грн., а всього 6491133 грн. 30 коп. (виконавче провадження №48158343).

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.02.2016 року у справі №203/380/16-ц, провадження №6/0203/30/2016, було задоволено подання головного державного виконавця відділу та тимчасово обмежено боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання ним рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.01.2014 року.

Постановою державного виконавця від 30.05.2016 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

В подальшому виконавчий лист стягувачем для примусового виконання не пред'являвся та на виконанні не перебуває.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Пунктом 9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент винесення постанови від 30.05.2016 року) було встановлено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення

стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає

можливість виконання відповідного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, станом на 30.05.2016 року) було встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Таким чином, виходячи із положень ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що діючим на момент винесення постанови від 30.05.2016 року законодавством, не передбачалось скасування заходів забезпечення виконавчого провадження в разі повернення виконавчого документу стягувачу з підстав, передбачених п.9 ч.1 с т.47 вказаного Закону.

Крім того, було передбачено, що такі заходи можуть бути скасовані постановою державного виконавця.

Поряд з цим, Законом №2475-VIII від 03.07.2018 року було внесено зміни до ст.441 ЦПК України, яку доповнено частиною п'ятою, що встановлює право суду скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу,Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч.ч.2,3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з'ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки Європейський суд з прав людини зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст.13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) Європейський суд з прав людини застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон в зв'язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі Європейський суд з прав людини визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише в зв'язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Перевіряючи обґрунтованість клопотання, суд з урахуванням вищенаведеного враховує, що тимчасове обмежено боржника у праві виїзду за межі України є одним і заходів примусового виконання судового рішення та може бути застосоване судом в разі ухилення останнього від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про свідоме ухилення боржника ОСОБА_3 на теперішній час від виконання судового рішення за наявності реальної можливості виконати останнє.

Також суд враховує, що під час проведення виконавчих дій було виявлено наявність у останнього на праві власності нерухомого майна, звернення стягнення на яке не проводилось в зв'язку з ненаданням відповідного дозволу органом опіки на реалізацію цього майна, через реєстрації в ньому п'яти неповнолітніх дітей.

Крім того, суд приймає до уваги, що після повернення виконавчого документу стягувачу постановою від 30.05.2016 року, виконавчий лист останнім повторно для примусового виконання не пред'являвся та на виконанні не перебуває.

Таким чином, враховуючи відсутність даних про свідоме ухилення ОСОБА_3 від виконання вимог виконавчого документу та реальної можливості для цього, підстав повернення виконавчого документу, не пред'явлення його повторно стягувачем для виконання протягом тривалого часу, а також враховуючи, що такий захід примусового виконання, як тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України в силу приписів ч.3 ст.441 ЦПК України, застосовується у виконавчому провадженні, яке виконується, суд приходить до висновку, що за вказаних обставин подальше застосування обмежень згідно ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.02.2016 року стосовно ОСОБА_3, що діють на протязі вже більше трьох років, на теперішній час не є виправданим та пропорційним меті та підставам їх застосування, що враховувались при постановленні ухвали від 18.02.2016 року.

В зв'язку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення заяви ОСОБА_3 С,А. про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосованого на підставі ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.02.2016 року у цивільній справі №203/380/16-ц, провадження №6/0203/30/2016.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.47,50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 1999 року, ст.6 Закону України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України», ст.ст.2,3,5,12,13,76-81,223,441 ЦПК суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_3, заінтересовані особи - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Головне територіальне управління юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН - НОМЕР_1), застосоване на підставі ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2016 року у цивільній справі №203/380/16-ц, провадження №6/0203/30/2016.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України та може бути оскарження учасниками справи шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 08 квітня 2019 року.

Суддя С.Ю.Казак