КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 355/604/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Єременко В.М.

09 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 07 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Бзівської сільської ради Баришівського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Бзівської сільської ради Баришівського району Київської області та просила визнати за позивачем право власності на спадщину, а саме на земельну ділянку загальною площею 5,4221 га, яка складається з двох частин: ділянка №1 площею 3,7209 га та ділянка №2 площею 1,7011 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташовані на території Бзівської сільської ради Баришівського району Київської області, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 2003 року, як на спадкове майно після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 07 червня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку загальною площею 5,4221 га, яка складається з двох частин: ділянка №1 площею 3,7209 га та ділянка №2 площею 1,7011 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташовані на території Бзівської сільської ради Баришівського району Київської області, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 2003 року, як на спадкове майно після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5601/2019
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельних ділянок, загальною площею 5,4221 га, яка складається з двох частин: ділянка №1 площею 3,7209 га та ділянка №2 площею 1,7011 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташовані на території Бзівської сільської ради Баришівського району Київської області.

Посилається на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що ОСОБА_1, як донька своєї матері, успадкувала після її смерті спадкове майно, оскільки проживала з останньою, проводила догляд та утримувала, а тому вважала, що згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зазначила, що зверталася до нотаріальної контори, де було відмовлено у задоволенні заяви про прийняття спадщини, оскільки рідна сестра вже успадкувала спірне майно.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просила останню задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи обізнаними про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час смерті ОСОБА_3, ОСОБА_2 проживала спільно із спадкодавцем за однією адресою, відповідно є такою, що прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів , враховуючи наступне.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 73 роки померла мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про смерть (а. с. 6, 8). Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка загальною площею 5,4221 га, яка складається з двох частин: ділянка №1 площею 3,7209 га та ділянка №2 площею 1,7011 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Бзівської сільської ради Баришівського району Київської області, та належали померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 2003 року (а. с. 9).

Позивач зазначила, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, так як проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, вона не заявила про відмову від неї. Таким чином, вважає, що прийняла спадщину після смерті своєї матері.

Враховуючи наведене звернулася із відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Пунктом 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261 - 1265 ЦК України.

Згідно з ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Таким чином, спадкоємцями за законом у першу чергу є діти спадкодавця та його батьки.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1228 ЦК України право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець за законом вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до ст. 131 ЗК України вбачається, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади, та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Судом першої інстанції встановлено, що на час смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 проживала спільно із спадкодавцем за однією адресою, відповідно є такою, що прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Разом з тим, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є також дочкою ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, після смерті якої відкрилась спадщина та сестрою позивача - ОСОБА_2

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції зазначила, що як донька своєї матері, успадкувала після її смерті спадкове майно, оскільки проживала з останньою, проводила догляд та утримувала, а тому вважала, що згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Зазначила, що зверталася до нотаріальної контори, де було відмовлено у задоволенні заяви про прийняття спадщини, оскільки рідна сестра вже успадкувала спірне майно.

Вказала, що має оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку (предмета спору), який знаходиться у неї на зберіганні, а позивач ввела суд першої інстанції в оману щодо втрати останнього.

Частина 1 ст. 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуваним рішенням порушуються права ОСОБА_1, яка також як і позивач є спадкоємцем за законом у першу чергу після смерті своєї матері та має право на частку у спадковому майні.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 51 ЦПК Українисуд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не було повідомлено суд про наявність інших спадкоємців на спадкове майно, суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, не визначився із колом спадкоємців, не залучив до участі у справі ОСОБА_1 та дійшов передчасних висновків про задоволення позовних вимог.

За наведеного, враховуючи відсутність правових підстав у суду апеляційної інстанції для залучення до участі у справі ОСОБА_1, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 2, 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 07 червня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Бзівської сільської ради Баришівського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11.04.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова