Справа № 341/1945/18
Провадження № 22-ц/4808/407/19
Головуючий у 1 інстанції Максимчин Ю. Д.
Суддя-доповідач Фединяк
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 17 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Максимчина Ю.Д. в м. Галичі,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.08.2005 року між ними зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції Івано-Франківської області. В шлюбі у них народилося двоє дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Подружнє життя з відповідачем не склалося, між ними відсутнє взаєморозуміння, виникають сварки. Протягом трьох років вони проживають окремо, шлюбні відносини між ними фактично припинені. Оскільки збереження шлюбу суперечить її інтересам, просила не призначати строку для примирення. Спору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю немає. Просила розірвати шлюб, зареєстрований між нею та ОСОБА_1 29.08.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції Івано-Франківської області, неповнолітніх дітей залишити проживати з нею, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «ОСОБА_2».

Рішенням Галицького районного суду від 17 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, який зареєстровано 29.08.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 29 розірвано. Після розірвання шлюбу залишено позивачці шлюбне прізвище «ОСОБА_2». Місце проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати з матір'ю.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не враховано, що ним до Галицького районного суду помилково подано заяву про визнання позову та проведення засідання без його участі і не вжито заходів щодо примирення подружжя. Крім цього, вважає, що судом не з'ясовано фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позивача розірвання шлюбу, та не враховано наявність у сторін малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просить її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що сторони протягом тривалого часу подружні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, сім'я фактично розпалася. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін, тому шлюб слід розірвати.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 29 серпня 2005 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції (а.с.6).

Згідно копії свідоцтв про народження, у шлюбі в сторін народилося двоє дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7,8).

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_2 зазначала, що фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені, окреме проживання та відсутність спілкування свідчить про неможливість збереження шлюбу.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Відповідно до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 врахував, що сторони протягом тривалого часу подружні відносини не підтримують, не спілкуються, спільного господарства не ведуть, сім'я фактично розпалася, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам позивача, тому прийшов правильного висновку розірвавши шлюб між сторонами.

Крім того, задовольняючи позов ОСОБА_2, суд враховує, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Примушування до збереження сім'ї є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що сторонам не надано часу на примирення, оскільки відповідачем подано заяву до суду першої інстанції про визнання позовних вимог, а не надання строку для примирення.

Згідно статті 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов'язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Галицького районного суду від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 23 квітня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський