ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2795/19 Справа № 185/3332/17 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах недієздатного ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Павлоградська міська рада, Перша Павлоградська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Павлоградського нотаріального округу Семеняка Антоніна Анатоліївна, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання права приватної власності на нерухомість в порядку спадкування за законом -

В С Т А Н О В И Л А:

21 квітня 2017 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом та 07 листопада 2018 року подала заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житлову нерухомість, яка складається з житлових будинків АДРЕСА_2 та на квартиру АДРЕСА_1; до набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким особам у будь-якій спосіб вчиняти будь-які дії, продавати або здавати в оренду щодо житлової нерухомості, яка складається з житлових будинків АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити не можливим виконання рішення суду (а.с.1-3, 18-23, 30-31).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року заяву ОСОБА_2, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3, про забезпечення позову - задоволено. Накладено арешт на житлову нерухомість, яка складається з житлових будинків АДРЕСА_2 та на квартиру АДРЕСА_1, що належали ОСОБА_6, померлій 15 червня 2016 року. Заборонено будь-яким особам у будь-якій спосіб вчиняти будь-які дії, продавати або здавати в оренду щодо житлової нерухомості, яка складається з житлових будинків АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1 до набрання чинності рішенням у справі (а.с.34-35).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що заявником не додано будь-яких доказів відносно того, що на майно необхідно накласти арешт (а.с.37-39).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим або утруднить виконання рішення суду у разі прийняття його на користь позивача.

Однак суд першої інстанції залишив без врахування наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження можливих труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову, де окрім арешту, п. 2 ч. 1 вказаної статті є - заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами дійсно існує спір, предметом якого є визнання заповіту недійсним та визнання права приватної власності на нерухомість в порядку спадкування за законом, а саме на житлову нерухомість, яка складається з житлових будинків АДРЕСА_2 та на квартиру АДРЕСА_1 та що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду. Між тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби обмеженні права користування майном, а тому неможливо накласти арешт на приміщення, яке надається з метою його постійного використання.

Виходячи з вимог ст. 150 ЦПК України, яка окрім арешту передбачає і такий вид забезпечення позову, як заборона вчиняти певні дії, а також враховуючи інтереси як позивача, так і відповідача, - апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу суду в частині накладення арешту - скасувати, в частині заборони вчиняти певні дії - залишити без змін, що не позбавляє користуватися майном, а лише тимчасово обмежує право щодо відчуження.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року в частині накладення арешту на житлову нерухомість, яка складається з житлових будинків АДРЕСА_2 та на квартиру АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: