Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 559/73/14-ц

провадження № 61-9337св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - Качор Степана Богдановича, на рішення апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Ковальчук Н. М., Григоренка М. П., Шеремет А. М., від 18 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 27 серпня 2008 року між кредитною спілкою «Аккорд» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0157БП4/95/0045411, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 7 064,39 грн, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Протягом строку дії кредитного договору, боржник систематично порушував терміни сплати кредиту і процентів за користування кредитом, в зв'язку з чим йому було надіслано листи-повідомлення з вимогою повернення боргу, які боржник залишив без відповіді і задоволення, заперечень на вимоги не надав. Останній платіж боржником здійснено 29 березня 2011 року. Станом на 10 грудня 2013 року сума боргу відповідача становить 18 989,30 грн, з яких 4 319,88 грн - прострочений борг; 5 224,46 грн - прострочені проценти; 67,88 грн - строкові проценти; 195,52 грн - нарахована плата за обслуговування кредиту; а також пеня за несвоєчасне виконання умов кредитного договору: 8 056,56 грн - пеня за несвоєчасне погашення платежів, 1 125 грн - віндикаційні витрати.

Відповідно до генерального договору про відступлення прав за кредитними договорами КС «Аккорд» від 01 лютого 2008 року, ВАТ «Плюс Банк», який перейменовано у ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», придбав у КС «Аккорд» права кредитодавця за кредитними договорами.

Посилаючись на те, що на підставі указаного договору про відступлення прав за кредитними договорами від 01 лютого 2008 року банк має право на стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 27 серпня 2008 року, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача на користь ПАТ «Ідея Банк» указану суму боргу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області в складі судді Федорова Л. П. від 14 лютого 2014 року позов ПАТ «Ідея Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № 0157/БП4/95/0045411 від 27 серпня 2008 року в розмірі 18 989,30 грн та 229,40 грн на відшкодування суми судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у зв'язку із тим, що боржник не виконав свої кредитні зобов'язання за спірним кредитним договором.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 лютого 2014 року скасовано. В задоволенні позову ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновків суду першої інстанції. Підставою існування у банку права на стягнення заборгованості з відповідача позивачем указано генеральний договір про відступлення прав за кредитними договорами від 01 лютого 2008 року. Однак, ПАТ «Ідея Банк» не довело того, що має право на звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на його користь заборгованості за кредитним договором від 27 серпня 2008 року, який укладений після відступлення кредитною спілкою прав вимог за укладеними кредитами на користь банку, оскільки на момент укладення договору про відступлення прав вимоги зобов'язання за спірним кредитним договором не існували.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ПАТ «Ідея Банк» - Качор С. Б., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про відмову банку у позові. На думку скаржника, банк має право на пред'явлення вимог до відповідача за спірним кредитним договором на підставігенеральний договір про відступлення прав за кредитними договорами від 01 лютого 2008 року. У матеріалах справи відсутні докази належного виконання позичальником умов кредитного договору, що, на думку скаржника, залишено поза увагою апеляційного суду.

Доводи інших учасників справи

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року справу за позовом публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за касаційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - Качор Степана Богдановича на рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 травня 2016 року призначено до судового розгляду.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 01 лютого 2008 року ВАТ «Плюс банк» уклало з КС «Аккорд» договір про відступлення прав вимоги за яким КС «Акорд» передала банку права кредитодавця за кредитними договорами. ВАТ «Плюс банк» перейменовано на ПАТ «Плюс банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея банк».

27 серпня 2008 року між КС «Аккорд» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0157БП4/95/0045411, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 7 064,39 грн, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

У січні 2014 року ПАТ «Ідея банк» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за кредитним договором від 27 серпня 2008 року на загальну суму 18 989,30 грн, посилаючись на те, що має право на звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 на підставі договір про відступлення прав вимоги від 01 лютого 2008 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі 6-459цс17.

Така правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у господарській справі № 914/868/17.

При цьому, в указаній постанові Верховний Суд указав, що передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Разом з тим, апеляційним судом установлено, що спірний кредитний договір від 27 серпня 2008 року було укладено між КС «Аккорд» та ОСОБА_1 після укладення КС «Аккорд» та банком договору про відступлення прав вимог від 01 лютого 2008 року.

Боржник має виконати умови договору кредиту та повернути кредитну заборгованість разом із передбаченими договором платежами саме на користь кредитора.

Доказів переходу до банку права вимоги КС «Аккорд» перед ОСОБА_1 позивачем не надано.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ПАТ «Ідея Банк» не довело того, що має право на звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на його користь заборгованості за кредитним договором від 27 серпня 2008 року, який укладений після відступлення кредитною спілкою прав вимог за кредитами на користь банку, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Ідея Банк».

Доводи касаційної скарги щодо помилковості рішення суду апеляційної інстанції спростовуються змістом договору відступлення прав вимоги та кредитного договору, матеріалами справи та обґрунтованими висновками апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутні докази належного виконання позичальником умов кредитного договору не містять підстав для скасування оскарженого рішення, оскільки апеляційний суд відмовив у позові банку з підстав відсутності у останнього права вимоги до позичальника за спірним кредитним договором. При цьому, наявність чи відсутність кредитної заборгованості апеляційним судом вірно не досліджувалась.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - Качор Степана Богдановича, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С.П. Штелик