У Х В А Л А

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 236/3743/18

провадження № 61-7241ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Журавель В. І. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом і просила стягнути на її користь 34 900, 45 грн заборгованості по заробітній платі і 53 181, 61 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто із публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця») на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період із 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у сумі 19 532, 31 грн, заборгованість по заробітній платі за період із 01 лютого 2016 року по 31 липня 2016 року у сумі 15 368, 14 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 18 липня 2017 року станом на 05 жовтня 2018 року у сумі 53 181, 61 грн, у загальній сумі 88 082, 06 грн. В частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць рішення допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто із ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати за лютий-липень 2016 року у сумі 5 200, 99 грн, за березень-квітень 2017 року у сумі 2 263, 12 грн.

Стягнуто із ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за травень 2017 року у розмірі 2 153, 33 грн, за червень 2017 року - 2 153, 33 грн, за липень 2017 року - 1 151, 78 грн; компенсацію за невикористані 25 днів щорічної відпустки у сумі 2 850 грн, вихідну допомогу при звільнені у сумі 4 090, 39 грн, на загальну суму 12 398, 83 грн.

Зобов'язано ПАТ «Укрзалізниця» при виплаті ОСОБА_1 доходу у сумі 12 398, 83 грн утримати із цієї суми податки та інші обов'язкові платежі.

У задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У квітні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, у якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 88 082, 06 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн * 100 = 192 100 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Посилання заявника на фундаментальне значення справи для формування єдиної правозастосовної практики є безпідставними, оскільки заявником не наведено логічного обґрунтування такого твердження.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

ухвалив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Журавель