ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1182/19 Справа № 204/627/18 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», треті особи: Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта банк» Кадиров Владислав Володимирович, Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» про захист прав споживача,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2018 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», треті особи: Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта банк» Кадиров Владислав Володимирович, Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» про захист прав споживача.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», треті особи: Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта банк» Кадиров Владислав Володимирович, Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» про захист прав споживача - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року по справі № 204/627/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору - скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі.

У відзиві Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, скасувати судове рішення по справі № 204/627/18-ц від 06.06.2018 р. у частині відмови стягнення з позивача на користь відповідача понессених судових витрат по справі та ухвалити у вказаній частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" суму понесених судових витрат.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року від інших інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлно, що 19 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 100 000,00 доларів США, строком до 18 грудня 2024 року (а.с. 5-7).

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, доллар США, в сумі 100 000,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 505 000,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позивальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті.

Згідно п. 1.4 Кредитного договору, кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на купівлю домоволодіння.

19 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2007 року (а.с. 11)а саме: сторони погодили внести наступні зміни у договір про надання споживчого кредиту, додати до договору Додаток № 2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту»; додати до Договору Додаток № 3 «Тарифи банку»; пункт 1.3.5 викласти в наступній редакції: позичальник згідно умов договору сплачує банку комісію на умовах, зазначених в цьому договорі; пункт 3.4 доповнити новим підпунктом 3.4.5 наступного змісту: сплачувати платежі на користь третіх осіб в порядку та на умовах, визначених законодавством України, зокрема інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в частині оплати нотаріальних дій, Законом України «Про страхування» в частині оплати страхових платежів при укладенні угод страхування, Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні» в частині оплати послуг суб'єктів оціночної діяльності, Декретом Кабінету Міністрів «Про державне мито» в частині сплати державного мита тощо; доповнено п. 5.2 договору про надання споживчого кредиту; доповнено п. 7.5 новим абзацом в наступній редакції: підписанням договору позичальник підтверджує, що на дату укладення договору є клієнтом банку і ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню.

Відповідно до Додатку № 3 «Тарифи Банку» до кредитного договору на споживчі потреби № 0 від 19 грудня 2007 року, який є невід'ємною частиною кредитного договору сторони досягли згоди та обумовили вартість комісій за кредитним договором, види комісії та порядок її нарахування і сплати (а.с. 16).

19 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки № 0/1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е., відповідно до п. 1.1 якого ОСОБА_1 передала в іпотеку Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» нерухоме майно, а саме домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17-19).

Також в забезпечення виконання умов кредитного договору ОСОБА_1, 19 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 0/2, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 0 від 19 грудня 2007 року (а.с. 20).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, та на підставі заяви на видачу готівки № 17 від 20 грудня 2007 року (а.с. 149) надав ОСОБА_1 обумовлену договором суму кредиту у розмірі 100 000,00 доларів США, еквівалентну 505 000,00 грн.

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» в якості продавця та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» в якості покупця було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с. 50-59).

Внаслідок укладення між ними договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» набуло право вимоги, серед іншого, і за кредитним договором № 0 від 19 грудня 2007 року, що підтверджується Витягом з Додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (Перелік прав вимоги за кредитами) між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» від 08.12.2011 року (а.с. 22) та актом приймання-передачі, укладеним 19 грудня 2011 року (а.с. 61).

На даний час Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» перебуває в стані ліквідації, що підтверджується постановою Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» (а.с 127) та рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 лютого 2017 року № 619 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта банк» та делегування повноважень ліквідатора» (а.с. 128). Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта банк» призначено Кадирова Владислава Володимировича.

З уточнених позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 просити визнати частково недійсним Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2007 року, укладений між позивачем нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк») зокрема визнати недійсним пункт 1.1 Додаткової угоди №б/н до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 грудня 2007 року в частині встановлення комісії за надання кредиту (графа 5 Додатку 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту»), пункти 1.2 та 1.3 Додаткової угоди.

В обґрунтування цих вимог, зазначає, що в момент вчинення правочину стороною договору недодержані вимоги, які встановлені в тому числі ч. 1 ст. 203 ЦК України, та встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника щодо сплати комісії за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативною клієнта банк порушив вимоги законодавства, умови договору щодо сплати комісії є незаконними, несправедливими та вважає, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вони підлягають визнанню недійсними.

Під час укладення Додаткової угоди №б/н від 19.12.2007 року до кредитного договору сторони досягли згоди та погодили внести наступні зміни до Договору: 1.1.Додати до Договору Додаток № 2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Графік розрахований на дату підписання Додаткової угоди. У випадку виникнення будь-яких змін, за ініціативою Сторони та/або Сторін, та/або на підставі законодавства України та/або умов Договору, Графік може бути змінений шляхом підписання Сторонами відповідної додаткової угоди. У випадку дострокового (часткового або повного) погашення кредиту за ініціативою Позичальника, новий Графік не розраховується; 1.2. Додати до Договору Додаток № 3 - «Тарифи банку»; 1.3. Пункт 1.3.5. викласти в наступній редакції: «1.3.5. Позичальник згідно умов Договору сплачує Банку комісію на умовах, зазначених у цьому Договорі».

Саме ці пункти Додаткової угоди (1.1., 1.2., 1.3.) і просить визнати недійсними ОСОБА_1

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про оспорювання пункту 1.3 Додаткової угоди.

Виклавши пункт 1.3.5. кредитного договору у такій редакції «Позичальник згідно умов Договору сплачує Банку комісію на умовах, зазначених у цьому Договорі» сторони досягли згоди та обумовили необхідність сплати позичальником відповідних комісій.

Відповідно до п. 7.12 Кредитного договору сторони домовились вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що доказів в обгрунтування недійсності пункту 1.3. Додаткової угоди та невідповідності вказаного пункту вимогам нормативно-правових актів, як наслідок порушення прав ОСОБА_1 до суду не надано у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частиніє безпідставними та недоведеними.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про оспорювання пунктів 1.1 та 1.2 Додаткової угоди.

З аналізу внесених Додатковою угодою до кредитного договору змін вбачається, що пунктами 1.1. та 1.2. Додаткової угоди до кредитного договору були додані відповідні додатки, які є невід'ємною частиною кредитного договору.

Тобто, ОСОБА_1 фактично просить визнати недійсними додатки до Кредитного договору.

Додатками до Додаткової угоди до кредитного договору є: Додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» яким встановлено порядок сплати, періодичність і розмір наданих позивачу як позичальнику кредитних коштів. Позивач просить визнати недійсним Додаток № 2 в частині встановлення комісії за надання кредиту - графа 5 Додатку № 2 та Додаток № 3 «Тарифи Банку» до кредитного договору на споживчі потреби № 0 від 19 грудня 2007 року, який є невід'ємною частиною договору № 0, у відповідності до якого сторони досягли згоди, обумовили та встановили розмір комісій, що сплачуються позичальником протягом строку дії кредитного договору, а саме: комісія за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (окрім пролонгації та збільшення ліміту по кредиту) - 0,1 % від суми кредиту/ліміту (нараховується та сплачується в день підписання додаткової угоди); комісія за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (при пролонгації) - 0,99 % від суми кредиту/ліміту (нараховується та сплачується в день підписання додаткової угоди).

Судом першої інстанції встановлено, що графою 5 Додатку № 2 встановлена комісія за надання кредиту у розмірі 7 575,00 грн.

Відповідно до п. 1.1 Додаткової угоди до кредитного договору сторони погодили внести зміни у договір про надання споживчого кредиту та додати до договору Додаток № 2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту».

19 грудня 2007 року ОСОБА_1 підписала вищевказану додаткову угоду та додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», тим самим погодившись з усіма узгодженими сторонами договору умовами, будучи обізнаною про умови кредитування і сукупну вартість кредиту.

ОСОБА_1 отримала оригінал укладеного договору та додатків до нього, виконувала зобов'язання щодо повернення кредиту та процентів за користування кредитом згідно встановленого Графіку платежів та з позовом про розірвання зазначеного договору не зверталась.

В обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині ОСОБА_1 надала суду квитанцію № 14 від 20 грудня 2007 року про сплату позивачем 7 635,00 грн. з призначенням платежу «Зарахування на рахунок № НОМЕР_1 фіз.особи ОСОБА_1» (а.с. 149).

Однак представник відповідача заперечував проти визнання факту оплати ОСОБА_1 вказаної суми комісії передбаченою графою 5 Додатку №2.

Судом першої інстанції встановлено, що поточний рахунок № НОМЕР_1 був відкритий на ім'я ОСОБА_1 у відповідності до п. 1.5 кредитного договору для зарахування банком кредитних коштів на нього (зв.бік а.с. 5).

Отже, з наданої ОСОБА_1 копії квитанції № 14 від 20.12.2007 року вбачається, що сума у розмірі 7 635,00 грн. була сплачена не як комісія обумовлена Додатком № 2, а як грошова сума для її зарахування на рахунок ОСОБА_1

Окрім того, вазані суми відрізняються а саме: розмір комісії був обумовлений сторонами у розмірі 7 575,00 грн., а згідно квитанції ОСОБА_1 сплатила інша сума у розмірі 7 635,00 грн.

Таким чином відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що сторони кредитного договору погодили та досягли згоди щодо умови Договору про сплату позичальником комісії у визначеному розмірі за надання Позичальнику кредиту, вказана умова є обов'язковою для виконання Позичальником на рівні з усіма іншими умовами укладеної між ними угоди, крім того, надання позичальнику кредиту не є послугою, яку банк вчиняє на власну користь.

Також судом першої інстанції встановлено, що за весь час дії кредитного договору з часу його укладення ОСОБА_1 жодного разу не зверталась до Банку з заявами про зміну умов Кредитного договору та жодного разу не сплачувала встановлені Додатком № 3 комісії.

Обидві сторони ці обставини визнавали.

Тобто, під час дії кредитного договору банком не було порушено прав ОСОБА_1, які б полягали у зобов'язані позивача як Позичальника сплатити визначені комісії, оскільки внесення змін до Кредитного договору не ініціювалося. Сам по собі факт досягнення згоди щодо необхідності сплачувати комісію у випадку настання відповідних обставин, не свідчить про порушення прав Позичальника, оскільки він не сплачував вказаних комісій, а отже і не відбулося порушення його прав.

Таким чином відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частини, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що підстав для здійснення судового захисту та поновлення таких прав не має, оскільки не можливо поновити права, якщо їх не було порушено.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на час укладення спірного договору про надання споживчого кредиту, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до п. 7.12 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2007 року вбачається, що сторони домовились вважати, що, уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

В обґрунтування своїй уточненій позовній заяві ОСОБА_1 не оспорює факт підписання нею кредитного договору, додаткової угоди та додатків до нього, а навпаки своїми доводами повністю доказує факт укладання та підписання оспорюваного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи, що всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення кредитного договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення.

Не приймаючи до уваги посилання ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві на правову позицію висловлену Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, оскільки у справі що переглядалась Верховним Судом України мова йшла про сплату саме щомісячних комісій за обслуговування кредиту, а у вказаній справі сплата комісії була визначена банком лише за умови внесення змін в кредитний договір за ініціативою клієнта та мала б сплачуватись клієнтом разово.

Таким чином, не вбачається підстав стверджувати про невідповідність умов пунктів 1.1, 1.2, 1.3 Додаткової угоди до Кредитного договору вимогам діючого законодавства та їх несправедливість, на що посилається ОСОБА_1 у позовній заяві в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підписання ОСОБА_1 договору, додаткової угоди та всіх його додатків свідчить про досягнення між сторонами згоди з усіх його істотних умов та прийняття умов договору обома сторонами без будь-яких зауважень або застережень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилаєся на те, що умови пунктів 1.1., 1.2., 1.3. Додаткової угоди до Кредитного договору є несправедливими та такими що обмежують права позивача як споживача, а отже в силу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можуть бути визнані недійсними.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Однак, ОСОБА_1 не доведено, що умови пунктів 1.1., 1.2., 1.3. Додаткової угоди до Кредитного договору є несправедливими та такими що обмежують або порушують права позивача як споживача.

Також ОСОБА_1 не доведена обґрунтованість заявлених нею позовних вимог та факт порушення відповідачем її прав внаслідок включення у Кредитний договір оспорюваних нею пунктів Додаткової угоди, зокрема те, що умови пунктів 1.1., 1.2., 1.3. Додаткової угоди до Кредитного договору є несправедливими та такими, що порушують її права та інтереси.

Ознайомившись із доводами уточненої позовної заяви в цій частині, суд першої інстанції дійшов до висновку, що усі доводи ОСОБА_1 щодо несправедливості оскаржуваних ним пунктів Додаткової угоди, зводяться лише до її особистого тлумачення норм діючого законодавства, та не доведені належними та допустимими доказами.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за особистим вільним волевиявленням підписала договір про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2007 року, додаткову угоду до нього та всі додатки до договору, а також була поінформована щодо усіх умов кредитування.

ОСОБА_1 під час розгляду справи не довела, що умови пунктів 1.1., 1.2., 1.3. Додаткової угоди до кредитного договору не відповідають вимогам законодавства або є несправедливими, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Щодо заяви представника ПАТ «Укрсиббанк» про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту якого є припинення правовідношення.

Виходячи з правового аналізу наведених норм строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв'язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні заяви представника ПАТ «Укрсиббанк» про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відсутні підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності не має.

Щодо заяви представника ПАТ «Укрсиббанк» про стягнення понесених судових витрат по справі з ОСОБА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно із п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, з аналізу ст.137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката має стягуватись лише на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси відповідача - Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» на підставі довіреності від 25 вересня 2017 року, виданої заступником Голови Правління - начальником юридичного департаменту ПАТ «Укрсиббанк» - Пановим С.М. (а.с. 78), у суді представляє Товариство з обмеженою відповідальністю «Спеціалізована компанія «Фарес» в особі Міняєва Андрія Олександровича (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3623, видане 09 лютого 2018 року на підставі рішення Ради адвокатів Дніпропетровської області від 06 лютого 2018 року № 89 (а.с.69)).

При цьому, між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізована компанія «Фарес» 24 листопада 2016 року було укладено договір про юридичне обслуговування (а.с. 70-72), а також додаткову угоду від 02 січня 2018 року до договору про юридичне обслуговування від 24.11.2016 року (а.с. 73).

Надана представником ПАТ «Укрсиббанк» довідка № 32 від 05 червня 2018 року, в якій наведено розрахунок судових витрат відповідача по справі складена та підписана від імені ТОВ «Спеціалізована компанія «Фарес» ОСОБА_5, як директором ТОВ СК «Фарес».

Однак, жодних доказів того, що ОСОБА_5. є директором ТОВ «Спеціалізована компанія «Фарес» та уповноважена складати довідки про розрахунок судових витрат, представником відповідача не надано.

Крім того, надана представником ПАТ «Укрсиббанк» довідка з розрахунком судових витрат відповідача по справі не підписана та не погоджена самим відповідачем як особою, якій безпосередньо надавалася правнича допомога та юридичне обслуговування, що свідчило б про те, що ПАТ «Укрсиббанк» згодний з відомостями, зазначеними у ній і погоджується з обсягом та вартістю наданих йому послуг.

У вказаній довідці представник ПАТ «Укрсиббанк» включає до витрат на правничу допомогу витрати на поштові відправлення, які у відповідності до приписів ст.ст. 133,137 ЦПК України не відносяться до витрат пов'язаних з розглядом справи, якими в тому числі є витрати на правничу допомогу.

У відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Однак, з довідки вбачається, обсяг вказаних у ній робіт та час витрачений представником ПАТ «Укрсиббанк» на здійснення процесуальних дій та підготовку процесуальних документів, є явно неспівмірним зі складністю виконаних ним робіт, наприклад таких як підготовка клопотання про відкладення розгляду справи, на яку представником відповідача було витрачено 1 годину, клопотання про продовження строку на надання відзиву - 2 години.

Суд першої інстанції інстанції прийшов до правильного висновку,що вказані вище обставини свідчать про завищення вартості та часу витраченого представником ПАТ «Укрсиббанк» на виконання тих чи інших процесуальних дій.

Вказаний у довідці час участі представника ПАТ «Укрсиббанк» у судових засіданнях не підтверджений належними доказами, а саме довідкою суду про час проведених судових засідань та їх тривалість.

Крім того, представником ПАТ «Укрсиббанк» не надано суду актів виконаних ним робіт підписаних відповідачем, що позбавляє можливості підтвердити факт отримання ПАТ «Укрсиббанк» таких послуг.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 р. №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, є також підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження факту понесення ПАТ "Укрсиббанк" судових витрат по справі стороною відповідача надано платіжні доручення № 15399203 від 05.04.2018 року на суму 18 000,00 грн. (а.с. 168), № 15640525 від 04.06.2018 року на суму 41 405,44 грн. (а.с. 169), № 15640526 від 04.06.2018 року на суму 29 626,00 грн. (а.с. 170).

Однак, вказані платіжні доручення не прийняті судом першої інстанції, як допустимі докази понесення відповідачем вищевказаних витрат, оскільки до матеріалів справи долучені не оригінали вказаних платіжних доручень, а лише роздруковані платіжні доручення, без підпису уповноваженої посадової особи банку та печатки установи банку.

Крім того, з вищевказаних платіжних доручень не можливо встановити, що зазначеними платіжними дорученнями були оплачені юридичні послуги саме за надання послуг щодо представництва у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк». Надані представником відповідача копії рахунку-фактури: № СФ-0000019 від 16.03.2018 року на суму 18 000,00 грн. (а.с. 165), № СФ-0000036 від 21.05.2018 року на суму 41 405,44 грн. (а.с. 166), № СФ-0000037 від 23.05.2018 року на суму 29 626,00 грн. (а.с. 167) також не містять інформації, що вказані рахунки-фактури виставлені відповідачу, в тому числі, за надання юридичних послуг відповідачу саме по даній справі, у них зазначено лише, що рахунки виставлені за юридичні послуги згідно Договору № б/н про надання юридичних послуг від 24.11.2016 р. за лютий, березень, квітень 2018 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами факту понесення відповідачем судових витрат по справі у заявленому розмірі, та не доведено факту оплати таких послуг його представникам.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні заяви представника ПАТ «Укрсиббанк» про стягнення понесених судових витрат по справі з ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відсутність документального підтвердження факту понесення відповідачем судових витрат по справі та здійснення їх оплати, відсутність належного розрахунку таких витрат погодженого з відповідачем, та відсутність належним чином оформлених актів виконаних робіт, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідки є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, колегія суддів ставиться критично оскільки на підтвердження вищезазначених доводів ОСОБА_1 не надала жодних допустимих доказів та є її особистим тлумачення норм діючого законодавства.

Доводи ОСОБА_1,що позивач, як споживач при укладанні кредитного договору не мала спеціальних знань та належного розуміння умов кредитного договору, які їй пропонувалися, а також при укладанні договору не могла об'єктивно оцінити умови договору в частині, які нею оспорюються та бути обізнаною про негативні для неї наслідків, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину є волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В матеріалах справи не міститься доказів які б свідчили про зворотне, окрім того відповідно до п.7.12 кредитного договору сторони домовились вважати, що, уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича