Справа № 581/151/19
Провадження № 2/581/113/19
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

18 квітня 2019 року сел. ОСОБА_1

Липоводолинський районний суд Сумської області в складі головуючого - судді Бутенка Д.В., за участю секретаря судового засідання Бочкун Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. ОСОБА_1 цивільну справу спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до Управління поліції охорони в Сумській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки належних йому сум, а саме заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку за період з 01 вересня 2018 року по 18 січня 2019 року у розмірі 35577 грн. 92 коп., мотивувавши свої вимоги тим, що на підставі наказу РВП № 92-к від 10 вересня 2015 року його прийнято на службу в органи внутрішніх справ. На підставі наказу Управління поліції охорони в Сумській області № 210 о/с від 30 серпня 2018 року позивача звільнено з Управління поліції охорони в Сумській області 31 серпня 2018 року на підставі п.7 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). У день звільнення відповідачем з грошового забезпечення позивача вираховано без його згоди в рахунок відшкодування витрат, які відповідач поніс за професійне навчання позивачем в спеціалізованому навчальному закладі відповідно до договору від 31 серпня 2015 року, укладеного між Управлінням Державної служби охорони при УМВС України в Сумській області, Рівненським вищим професійним училищем Департаменту Державної служби охорони при МВС України, оскільки позивач після проходження навчання не відпрацював три роки. Уважаючи такі дії відповідача неправомірними, 8 січня 2019 року позивач звернувся на гарячу лінію Національної поліції України зі скаргою на протиправні дії відповідача, які полягали у невиплаті в день розрахунку грошового забезпечення за останній місяць перед звільненням та компенсації за невикористану щорічну чергову відпустку. 18 січня 2019 року шляхом перерахування коштів на особистий рахунок позивача, відповідачем було перераховано 11 635 грн. 92 коп.

У провадженні місцевого суду на стадії розгляду по суті перебуває зазначена вище цивільна справа спрощеного позовного провадження.

Після за слухання пояснень позивача та представника відповідача, дослідження судом у відкритому судовому засіданні доказів, головуючий по справі ініціював обговорення питання про дотримання виду судочинства (цивільної юрисдикції) при вирішенні даного спору, доповівши сутність та зміст постанови ОСОБА_3 Верховного Суду від 13 березня 2019 року (справа № 761/27364/17).

Позивач ОСОБА_2 уважав, що даний спір з приводу стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку підлягає розгляду за правилами саме цивільного судочинства, про це у справі зібрані відповідні докази; зазначав, що Липоводолинський районний суд Сумської області є тим судом, який має вирішувати даний спір.

Представник відповідача ОСОБА_4 погодився зі змістом оголошеного судового рішення ВС та існуючою судовою практикою ВС, пояснивши, що при прийнятті на роботу позивача він приймався до служби ОВС, а потім до поліції в якості службовця і він перебував саме на публічній службі в Національній поліції.

Оцінивши доводи сторін з приводу порушеного питання, ураховуючи фактичні обставини даної справ та досліджені в ній докази, суд дійшов до наступних висновків.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних,господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною 4 ст.5 КАС України визначено, що суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 3 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» поліція охорони входить до складу Національної поліції, основними повноваженнями поліції охорони є забезпечення публічної безпеки і порядку, реагування на правопорушення в межах постів і маршрутів.

Статтями 1,13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено правовий статус Національної поліції України (далі-поліція) як центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. У складі поліції функціонує, зокрема, поліція охорони.

З огляду на ці норми законів, працівник поліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Судом установлені ті обставини, що 31 серпня 2015 року між Управлінням Державної служби охорони при УМВС України в Сумській області, ОСОБА_2 та Рівненським вищим професійним училищем Департаменту Державної служби охорони при МВС України був укладений договір № 86/1187. Відповідно до умов договору Рівненське вище професійне училище Департаменту Державної служби охорони при МВС України зобовязувалось провести підготовку ОСОБА_2 за професією охоронник і кваліфікацією охоронник 3 розряду для служби в УДСО при УМВС України в Сумській області (а.с.12-13).

Відповідно до копії трудової книжки позивача, 07 листопада 2015 року ОСОБА_2 прийнято на службу до поліції, до цього з 10 вереснея 2015 ркоу він перебував на службі в органах внутрішніх справ (а.с.7).

Відповідно до витягу з наказу Управління поліції охорони в Сумській області «По особового складу» від 30 серпня 2018 року № 210 о/с, ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) 31 серпня 2018 року, вислуга років на день звільнення з Нацполіції складала 04 роки 06 місяців та 09 днів (а.с.8).

З копії особового рахунку працівника ОСОБА_2 вбачається, що останній працював в батальйоні ПО-БП й йому нараховано заробіток за 2018 рік: січень 7895,50 грн., лютий 7735,71 грн., березень 8530 грн., квітень 9084 грн., травень 8975 грн., червень 9290 грн., липень 9091,70 грн., серпень 13939,48 грн. (а. с. 10,11).

З наведених норм убачається, що відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, звільнилася зі служби за власним бажанням.

Ураховуючи викладене, даний спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов'язаний з проходженням публічної служби, одним з різновидів якої є служба в органах внутрішніх справ та Національної поліції, включаючи питання виплати заробітної плати, так і пов'язані зі звільненням з публічної служби, до яких належать і спори про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас слід зазначити, що у межах цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Аналогічний висновок сформульовано у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18), у якій ОСОБА_3 Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц (провадження № 14-18цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15 (провадження № 11-750апп18) та інших постановах, що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У п. 68 рішення у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Відповідно до пункту першого частини першої та другої статті 255 ЦПК України суд ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а при закритті провадження у справі суд вирішує питання повернення судового збору стороні.

У даній справі позивач звільнений від сплати судового збору і відповідно його не сплачував при зверненні до суду.

Довід позивача про належність даного спору до спору цивільного судочинства з усталеною судовою практикою, на думку суду, не є переконливим з огляду на вищенаведені положення законів та судову практику ОСОБА_3 Верховного Суду, включаючи постанову ОСОБА_3 Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 761/27364/17.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись п. 1 ч. 1ст. 255, 256 ЦПК України, суд-

постановив:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління поліції охорони в Сумській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи.

Розяснити позивачу його право звернутися з аналогічним позовом в порядку адміністративного судочинства до Сумського окружного адміністративного суду.

Копію ухвали направити сторонам по справі.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Липоводолинський районний суд Сумської області протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення (підписання).

Суддя Д. В. Бутенко