№2/756/735/19
РІШЕННЯ

Іменем України

26 березня 2019 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Тітова М.Ю.

за участю секретаря Іванової І.О.

представника позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю.

Свої вимоги обґрунтовула тим, що вона з лютого 1992 року постійно проживає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 яка належала їй на праві власності. У березні 1994 року позивач подарувала цю квартиру своїй дочці ОСОБА_3, однак, остання відразу після укладення договору дарування виїхала у невідомому напрямку та до цього часу в квартиру не поверталась, зареєстрованою у ній ніколи не була. Відповідно до досягнутих між сторонами домовленостей позивач протягом місяця після укладення договору дарування повинна була виселитися зі спірної квартири та звільнити її, проте таких дій вона не вчинила та досі проживає у квартирі, сплачує комунальні послуги, здійснює необхідні ремонтні роботи у ній, при цьому здійснює це відкрито. З цих підстав, посилаючись на те, що вона більше 16 років відкрито, безперервно володіє квартирою, на яку інші особи не претендують, просить суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною власністю.

Ухвалою судді від 22.12.2017 відкрито загальне провадження у даній справі.

Представник позивача ОСОБА_1 у суді позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином за останнім відомим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному сайті судової влади України. Заяв, клопотань, відзиву на адресу суду не надала, у зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у її відсутність по наявним в справі доказам.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, прийшов до наступних висновків.

22.03.1994 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір, за умовами якого позивач подарувала, а відповідач прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1. Договір укладений у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської нотаріальної контори (а.с. 18).

Згідно з даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна КМДА квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_3 (а.с. 9)

Відповідно до довідки ЖБК «Економіст-72» від 10.10.2017 № 128, позивач ОСОБА_2 проживає і постійно зареєстрована у вказаній квартирі з 13.02.1992 (а.с. 18).

Частинами 1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може набуватись право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_3, про що позивач зазначає у своєму позові також. До того ж позивач сама подарувала цю квартиру відповідачу у березні 1994 року.

Таким чином, судом встановлено, що позивач не є добросовісним набувачем, оскільки вона знає та завжди знала хто є власником спірної квартири, а відкритість і безперервність користування нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З викладеного, керуючись ст.ст. 1-19, 23,76-113, 128-132, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1, дані про ідентифікаційний код відсутні) про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення - 04.04.2019.

Суддя М.Ю. Тітов