н/п 2-о/490/131/2019 Справа № 490/4868/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.,

при секретарі Дудник Г.С.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2019 року заявник звернулась до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт загибелі її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час захисту Батьківщини 02.03.2016 року в районі села Артема Станично-Луганського району Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона являлась матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 16.04.2986 року. 19.03.2015 року її сина було призвано на військову службу у зв`язку з мобілізацією та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 . З 08.05.2015 року її син вибув до складу сил та засобів сектора «А», які залучаються иа беруть участь в Антитерористичній операції на території донецької та Луганської областей, з метою виконання службових обов`язків та завдань. У період з 08.05.2015 року по 02.03.2016 року ОСОБА_2 у складі 92 окремої механізованої бригади (військова частина польова пошта НОМЕР_3 м. Чугуїв) безпосередньо брав участь в бойових діях на Сході України, забезпеченні їх проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей. 02.03.2015 року її син виконував завдання з патрулювання території вздовж річки Сіверський Донець, маршрутами № 1 та № 2. Близько 13 год. 50 хв. закінчивши патрулювання, старший солдат ОСОБА_2 та молодший сержант ОСОБА_3 вирушили у напрямку ВОП №9208. Прямуючи по мосту через річку Ковсуг молодший сержант ОСОБА_3 почув постріл зі сторони незаконних збройних формувань, побачив, як старший солдат ОСОБА_2 впав та одразу заліг у найближчих зелених насадженнях, з метою уникнення обстрілу та підвівся через декілька хвилин, коли пострілів не стало чутно. Після чого направився в сторону моста, військовослужбовець ОСОБА_2 в цей час не подавав ознак життя та на лівій скроні було видно сліди крові. У зв`язку з перебуванням на відкритій місцевості молодший сержант ОСОБА_3 повернувся до зелених насаджень та про вказані події доповів у встановленому порядку. Через декілька хвилин до місця події прибули військовослужбовці молодший сержант ОСОБА_4 , молодший сержант ОСОБА_5 , старший солдат ОСОБА_6 та побачили тіло загиблого в річці. Силами підрозділу тіло військовослужбовця ОСОБА_2 витягнули з річки та направили до Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи, Старобільського міжрайонного відділення м. Старобільск, де було констатовано смерть військовослужбовця ОСОБА_2 .

Представник заявника в судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, заяву підтримує в повному обсязі та просив заяву про встановлення факту задовольнити.

Представник Міністерства соціальної політики України до суду не з`явився, був повідомлений належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив.

Представник Російської Федерації до суду не з`явився, через Посольство вказаної держави був повідомлений належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є громадянкою України, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Червоноармійськ Ровенської області, зареєстрована та проживає в м. Миколаєві, що підтверджується даними паспорту громадянина України і є матір`ю померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про нардження серії НОМЕР_1 від 16.04.1986 року.

Як вбачається з витягу з наказу №44 від 19.03.2015 року військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 , солдат запасу ОСОБА_2 , 1986 р.н. був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією з 19.03.2015 року ьв команду В-3416/2 СС3 та направлено для проходження військової служби до в/ч А-1890.

08 травня 2015 року ОСОБА_2 був направлений до складу сил та засобів сектора «А», які залучені та беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових завдань, що підтверджується копією витягу з наказу № 104 від 07.05.2015 року командира військової частина польова пошта НОМЕР_4 . ОСОБА_2 загинув під час виконання службових обов`язків.

Факт загибелі ОСОБА_2 підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 61 від 04.03.2016 року, з якого вбачається, що датою смерті останнього є ІНФОРМАЦІЯ_4 , а причинами смерті вогнепальне кульове наскрізне поранення голови з пошкодженням кісток черепа і головного мозку.

Згідно Витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2244 від 23.05.2016 року вогнепальне поранення: «Вогнепальне кульове наскрізне поранення голови з пошкодженням кісток черепа і головного мозку (ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних операцій)», старшого солдата ОСОБА_2 , 1986 року народження, яке послужило причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 від 18.03.2016 року серії НОМЕР_5 , яке видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції; лікарським свідоцтвом про смерть №61 від 04.03.2016 року «Луганське обласне бюро судово-медичної експертизи, Старобільське міжрайонне відділення», довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України з військової частини п.п. НОМЕР_4 , №4/2497 від 31.03.2016 року та витягом із наказу командира військової п.п. НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 21.03.2016 року, №64, - Поранення і причина смерті, ТАК, пов`язані із захистом батьківщини.

Указом Президента України №258/2016 від 17.06.2016 року ОСОБА_2 посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня.

ОСОБА_1 , як мати загиблого ОСОБА_2 , отримала посвідчення серії НОМЕР_6 від 21.07.2016 року, на підставі якого вона має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.

Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно із ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів.

Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України).

До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21.04.2015 №337-VIIIзазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території "( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року( ст. 1 названого Закону зі змінами та доповненнями).

Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер -війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права».

Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.

Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч.3 ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в тому числі частини Луганської області, де загинув син заявниці. У бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі села Артема Станично-Луганського району Луганської області, і саме цим військам протистояли військові Збройних сил України, що відносились в тому числі і до складу сил та засобів, що належали до відання військової частини польова пошта НОМЕР_4 в яких, зокрема, і проходив військову службу ОСОБА_2 .

Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_2 під час захисту Батьківщини 02.03.2016 року в районі села Артема Станично-Луганського району Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Керуючись статтею 8 розділу ІІ Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 206, 258, 259, 264-265, 268, 319 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 02 березня 2016 року в районі села Артема Станично-Луганського району Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва Гуденко О.А.