ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4004/18 Номер провадження 22-ц/814/766/19Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю.А. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.

за участю секретаря Зеленської О.І.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання заперечень безпідставними, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_2, звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати безпідставними заперечення ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, щодо реконструкції (переобладнання) належної йому, квартири АДРЕСА_1 під приміщення масажного кабінету з влаштуванням окремого входу з тротуару проспекта Володимирського.

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Позивач має намір займатися підприємницькою діяльністю, пов'язаною із створенням масажного кабінету і для цього, йому необхідно здійснити переобладнання у вказаній квартирі. Зазначає, що згідно норм чинного законодавства розроблення проекту реконструкції і сама реконструкція може відбутися лише за умови отримання ініціатором реконструкції письмової згоди від відповідних державних органів, зацікавлених організації та власників суміжних квартир. Державні органи та зацікавлені організації погодили йому проведення даної реконструкції квартири. Однак, власники суміжних квартир № 4 та № 17, відповідачі по справі, висловлюють безпідставні заперечення щодо даного погодження на проведення реконструкції. Вважає, що відповідачі у даній справі створюють йому істоті перешкоди у реалізації його права на розпорядження належною власністю та на здійснення підприємницької діяльності.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2018 року провадження в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання заперечень безпідставними - відмовлено.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, є власником квартири АДРЕСА_1. (а.с.9-11).

Власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6. ОСОБА_7, є власником квартири № 17 у цьому будинку.

З матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу № 1 від 07 грудня 2018 року за наслідками письмового опитування співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням АДРЕСА_1, щодо надання дозволу на переобладнання (реконструкцію) квартири № 13, що належить ОСОБА_2 під нежитлове приміщення (масажний салон), 24 співвласники багатоквартирного будинку проголосували проти.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що надання згоди на перепланування квартири № 13, власниками суміжних квартир, які є відповідачами по справі, є їхнім правом, а не обов'язком, оскільки особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї, та, що не надання даного погодження не є створенням власнику житла перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном у розумінні ст. 391 ЦК України.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Так, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.Згідно з вимогами ст. 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Правом власності, згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові, відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Статтями 319, 320 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, зокрема, використовувати його для здійснення підприємницької діяльності, разом з тим власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, а умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності можуть бути встановлені законом.

Згідно з вимогами ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Таким чином, за правилами ст.ст. 319, 320, 383 ЦК України власник квартири користується нею для особистого проживання і проживання членів сімї та має право здійснювати ремонт і зміни у квартирі без зміни її статусу, як житлової.

Згідно зі ст. 379 ЦК житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та надані для постійного проживання в них. Житло є специфічним об'єктом права власності, тому свобода використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та непорушення прав інших осіб, зокрема інших мешканців жилого будинку.

Разом із тим згідно із ч.ч.1, 2 ст.13 ЦК цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до ч.2 ст.14 ЦК особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Такий висновок суду викладений в ухвалі Верховного Суду України від 08 червня 2011 року у справі №6-21452св09, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що надання згоди власниками суміжних квартир на перепланування квартири № 13 у будинку будинку № 3/8 по проспекту Володимирському в м. Лубни, Полтавської області є їхнім правом, а не обов'язком.

Доводи ОСОБА_2 про те, що предметом данного спору є визнання безпідставними заперечень відповідачів, а не зобов»язання відповідачів надати згзгоду, вірних висновків суду пршої інстанції не спростовують та не є підставою для задоволення позовних вимог. Визнання безпідставними заперечень відповідачів на надання згоди на реконструкцію приміщення, фактично зводиться до порушення прав відповідачів, як власників суміжних квартир.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичких осіб, в свою чергу, обраний позивачем спосіб захисту, прямо суперечить правам співвласників суміжних квартир визначених законом. Крім того, ненадання даного погодження відповідачами не є створенням власнику житла перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном у розумінні ст. 391 ЦК України.

До апеляційної скарги додано звіт про інструментальне технічне обстеження будівельних конструкцій квартири АДРЕСА_1, згідно якого, об'єкт придатний для реконструкції. Реконструкція не вплине на суміжні будівлі. Всі роботи виконувати лише після отримання усіх дозволів та дотримання техніки безпеки. (а.с. 75-95).

Крім того, додано акт №11-31 від 07.12.2018 року складений Відділом державного архітектурно-будівельного контролю за результатами проведеного позапланового заходу державного нагляду щодо дотримання суб'єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівельної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт, згідно якого, в квартирі виконано перепланування; втручання в несучі огороджувальні конструкції відсутні; виконані на об'єкті роботи входять до Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання та після яких об'єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію. На момент перевірки будівельні роботи не проводилися. (а.с.96-109).

Згідно із ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) обєкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Матеріали справи не мість доказів, які б свідчили про безпідставність відмов співвласників, оскільки процес будівництва чи реконструкції, реставрації, капітального ремонту, являє собою комплекс послідовних заходів, що включають: отримання вихідних даних, складовою яких є містобудівні умови та обмеження; підготовку та затвердження на основі завдання на проектування і містобудівних умов проектної документації з дотриманням державних стандартів, будівельних норм і правил; отримання (реєстрації) документа, що дає право на виконання будівельних робіт; безпосереднє виконання будівельних робіт.

В свою чергу, даних проте, чи узгоджувався проект реконструкції позивачем у відповідних службах на предмет його відповідності вимогам протипожежної безпеки, та санітарно-екологічним нормам та іншим вимогам закону матеріали справи не містять.

Слід зазначити, що право на виконання будівельних робіт (в т.ч реконструкцію) виникає не після отримання згоди співвласників будинку, а після подання відповідного повідомлення, реєстрації декларації чи отримання дозволу в органі держархбудконтролю залежно від категорії об"єкта будівництва, а також після отримання усіх дозволів та дотримання техніки протипожежної безпеки, та санітарно-екологічних норм.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін та обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 09 квітня 2019 року.

Головуючий суддя : О.О. Панченко

Судді: Т.В. Одринська

В.П. Пікуль