РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/19458/18

Провадження № 22-ц/4815/446/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2;

відповідач - ОСОБА_3;

третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору -

ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2019 року в у складі судді Галінської В.В., ухвалене у м. Рівне об 11 год. 27 хв., повний текст рішення складено 15 січня 2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 42,5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2, а також стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15 березня 2000 року згідно договору купівлі-продажу нею придбано 42,5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2. 30 вересня 1995 року її син ОСОБА_5 одружився із відповідачем ОСОБА_2 З 23 травня 2000 року ОСОБА_5 та відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 були зареєстровані у спірному житлі. 03 грудня 2009 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано. Протягом цього часу відповідачі проживали у її будинку, проте утриманням вказаного майна займалася вона сама. Відповідачі ніколи не були членами її сім"ї, будь якого договору найму між ними не укладалося. Маючи троє синів, у зв"язку з тим, що вони не забезпечені своїм житлом, вирішено питання про продаж спірного житлового будинку, де зареєстровані відповідачі. 16 серпня 2018 року розміщено оголошення про продаж вказаної нерухомості в мережі Інтернет на сайті OLX. 28 серпня 2018 року нею було відправлено лист до відповідачів про звільнення житлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_2, який ними отримано 06 вересня 2018 року. Відповідачі надали лист відповідь, що нібито мають переважне право на придбання даного житла. 20 вересня 2018 року нею було повторно направлено пропозицію про придбання даного житла, яке отримано відповідачами 26 вересня 2018 року із мотивацією, що у разі прийняття даної пропозиції, просить займане житло звільнити та знятися з реєстрації. Однак, дану пропозицію відповідачі не прийняли, а лише надали ключі від вхідних дверей із застереженням, що там у них наявні кошти та дорогоцінні речі. Вважає, оскільки відповідачі в добровільному порядку не звільняють займане приміщення, нею було вирішено звернутися до суду за захистом своїх законних прав та обов'язків.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2019 року вказаний позов задоволено повністю. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з 42,5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з 42,5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн..

Рішення суду першої інстанції вмотивовано гарантованим законом правом власника вимагати усунення будь-яких порушень його прав та обґрунтовано тим, що відповідачі чинять перешкоди позивачці у користуванні нею житловим будинком по АДРЕСА_2, який належить останній на праві власності.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин справи, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що у помешканні по АДРЕСА_2, яке являє собою 42,5 частини житлового будинку, зареєстровано троє осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (який є батьком ОСОБА_3 та колишнім чоловіком ОСОБА_2). Додає, що позивачка по справі, є відповідно бабцею та матір'ю двох останніх. Доводить, що поза увагою місцевого суду залишилась обставина, що в спірному помешканні проживають члени сім'ї власника, яким законом гарантовано право користування житлом нарівні із власником будинку. Вказує, що покликання позивача на перешкоджання користування будинком, доведенням його до незадовільного стану тощо спростовані доказами, наданими відповідачами, про несення ними тягаря утримання майна.

Пояснює, що з сином позивачки проживали однією сім"єю і вона брала участь у придбанні помешкання, в якому вона з дочкою проживає і з якого їх хоче виселити ОСОБА_1 Ані вона, ані її дочка, яка є внучною позивачки, не мають іншого житла. Жодних перешкод для користування позивачкою її будинком не чинять, навпаки передають їй ключі для користування будинком. Зазначає, що основний аргумент позову - договір наміру продажу спірного житла - не є належним та допустимим доказом, оскільки має не зобов'язальний характер, а договірний. Покликається на положення ст.. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласники житлового будинку мають переважне право на перед іншими особами на його купівлю та пояснює, що коло співвласників не з'ясовувалося та звернення до цих співвласників не направлялися. Наполягає на тому, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми ст. 810 ЦК України, вважаючи, що відповідачі проживають у помешканні на підставі правочину, як орендарі, тоді як правовідносини між сторонами ґрунтуються на положеннях ст. 64, 156 ЖК України і відповідачі є членами сім'ї власника, що підтверджується, в тому числі, і записами у Будинковій книзі. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 42,5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_2, що стверджується договором купівлі-продажу від 15 березня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрованого в реєстрі №558 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 серпня 2018 року за №27493160.

Відповідно до ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Звертаючись до суду з даним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що має намір продали спірне помешкання, де зареєстровані відповідачі, а також тим, відповідачі не є членами її сім'ї, а тому не мають права на проживання в цьому житлі, яке є її власністю.

Як встановлено судом, відповідачка ОСОБА_2 та ОСОБА_5, котрий є сином позивачки, перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - ОСОБА_3, співвідповідачку по справі.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_3, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 03 грудня 2009 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, актовий запис №697 (а.с. 9)

Відповідно до будинкової книги на спірний будинок, у ньому з 23 травня 2000 року зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також ОСОБА_5 (а.с. 10-12).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ,ким саме порушене право та з яких підстав.

Частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Так, згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається із будинкової книги на будинок по АДРЕСА_2, відповідачі у ньому зареєстровані з 23 травня 2000 року. Оскільки відповідачі є колишньою невісткою та онукою позивачки, то, відповідно до вищезазначених норм закону, є членами сім'ї власника житлового приміщення.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, окрім дружини власника, дітей і батьків також інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави втрати членом сім'ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Інших підстав для втрати членом сім'ї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає.

Відповідно до ст. 57, ч. 1 ст. 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні спірним помешканням, про усунення яких і було заявлено позов, і судом таких доказів також не здобуто, у зв'язку з чим суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог.

Більш того, як вбачається із матеріалів справи, між сторонами велася переписка щодо звільнення спірного помешкання. Так, 28 серпня 2018 року ОСОБА_1 було відправлено лист до відповідачів про звільнення житлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_2, який ними отримано 06 вересня 2018 року. Відповідачі надали лист відповідь, в якому зазначили, що ОСОБА_1 не висловлена пропозиція щодо істотних умов продажу помешкання, а тому вважають, що ОСОБА_1 не заявлено пропозицію про надання ним переваг в придбанні майна. 20 вересня 2018 року ОСОБА_1 було повторно направлено пропозицію про придбання спірного житла, яке отримано відповідачами 26 вересня 2018 року із мотивацією, що у разі прийняття даної пропозиції, просить займане житло звільнити та знятися з реєстрації. Відповідачі не прийняли дану пропозицію, натомість надали ключі від вхідних дверей із застереженням, що там у них наявні кошти та дорогоцінні прикраси. Такі обставини свідчать про відсутність чинення відповідачами перешкоду позивачу у користуванні будинком, який належить їй на праві власності.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд також враховує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено (рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»; заява № 30856/03), а також те, що спірне помешкання є єдиним житлом відповідачів.

Підстави для виселення відповідачів, які з 2000 року за згодою власника будинку зареєстровані у ньому як члени сім'ї та користувались ним, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

У зв'язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, невірно застосував норми законодавства до спірних правовідносин, в зв'язку із чим прийняв незаконне рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з наведеним, сплачений ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду в сумі 1 057,20 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_1.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати, що складаються із судового збору в сумі 1057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень 20 копійок

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.

Головуючий підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Боймиструк С. В.

підпис Шимків С. С.

Копія вірна:

Суддя Рівненського апеляційного суду Ковальчук Н. М.