ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/889/19 Справа № 201/3293/18 Головуючий у першій інстанції: Ходаківський М.П. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він є інвалідом другої групи та непридатний до праці, Пенсійним фондом України йому призначено пенсію, яка є єдиним джерелом його доходу. Він є самотньою літньою людиною, пенсія не забезпечує необхідного мінімуму проживання. Його донька нехтує обов'язком з утримання непрацездатного батька. Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_4 аліменти на утримання позивача в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дати подання позову (а.с. 2-3).

Рішенням Жовтневого районного суду від 21 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення його позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_3 на аркуші справи 83, а також рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки ОСОБА_4, яка долучена до матеріалів справи. Відповідач ОСОБА_4 надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначила про законність рішення суду першої інстанції та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с. 51-53).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується наявними в справі доказами, що ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим повторно 23 березня 2018 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.8).

На момент подання позову, а саме з 02.10.2017 року позивач має ІІ групи інвалідності, його визнано таким, що непридатний до регулярної та професійної праці, строк встановлення інвалідності до 01.11.2018 року, що підтверджується копією довідки, виданої міжрайонною кардіологічною МСЕК №1, серії 12ААА №729063 (а.с. 7).

Також ОСОБА_3 є пенсіонером по інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_2, виданим Пенсійним фондом України 20.12.2017 року терміном дії до 31.10.2018 року (а.с. 6).

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії ААБ №020684 від 08.11.2018 року, ОСОБА_3 встановлено 3 групу інвалідності з 01.11.2018 року строком до 01.11.2021 року.

Відповідачу ОСОБА_4 в період з 01.01.2018 року по 30.09.2018 року нараховувалась заробітна плата за перший квартал 2018 року в розмірі 11700,00 грн., за другий квартал 2018 року в розмірі 11700,00 грн., за третій квартал 2018 року - 11940,00 грн., що підтверджується листом ДФС України №12720/10/04-36-08-06-14 від 06.02.2019 року.

Згідно вказаного вище листа ДФС України №12720/10/04-36-08-06-14 від 06.02.2019 року, інформації про доходи ОСОБА_3 немає.

Також встановлено, що ОСОБА_3 отримував пенсію по інвалідності в період з січня 2018 року по листопад 2018 року в розмірі 1452,00 грн. на місяць, а за грудень 2018 року та січень 2019 року - 1497,00 грн. на місяць, що підтверджується довідкою ГУ ПФУ у Дніпропетровській області №361/02.3-07 від 17.01.2019 року.

За змістом ч. 1 ст. 202 Сімейного Кодексу України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» дане визначення поняття непрацездатного громадянина, згідно якого це особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Також у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року роз'яснено, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, для осіб, які втратили працездатність. До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: особам з інвалідністю I групи - 100 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю II групи - 90 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю III групи - 50 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762,00 гривні, з 1 липня - 1841,00 гривня, з 1 грудня - 1921,00 гривня; для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373,00 гривні, з 1 липня - 1435,00 гривень, з 1 грудня - 1497,00 гривень.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що позивач отримує пенсію в розмірі 1452,00 грн., а з грудня 2018 року - 1497,00 грн. щомісячно; враховуючи розмір прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення, що складає 1373,00 грн. на місяць; приймаючи також до уваги встановлення позивачу з 01.11.2018 року 3 групи інвалідності, яка не виключає можливості позивача працювати, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання непрацездатного батька.

Колегія приймає до уваги, що доводи позивача про те, що він не має можливості працевлаштуватись - є недоведеними; суду не представлено доказів наявності у позивача статусу безробітного, реєстрації на трудовій біржі.

Крім того, відповідачка отримує дохід у вказаному вище розмірі, є заміжньою та утримує неповнолітню дитину, що свідчить про недоведеність тверджень позивача про наявності у відповідачки високих доходів.

Колегія суддів враховує, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків, що залежить від факту отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявності у батьків майна, що може приносити дохід, дотримання ними батьківських обов'язків по відношенню до дитини.

Факт встановлення позивачу групи інвалідності не зумовлює виникнення у відповідача безумовного обов'язку утримання, оскільки стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум, тобто право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Необхідно також зауважити, що частину першу статті 204 Сімейного Кодексу доповнено новим абзацом згідно із Законом № 2475-VIII від 03.07.2018, який є чинним на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, за змістом якого дочка, син звільняються судом від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.

Як вбачається з довідок, виданих відділом виконавчої служби, позивач станом на червень 2005 року ухилявся від сплати аліментів на утримання доньки, у зв'язку з чим, у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 01.06.2005 року становила 5 773, 62 грн. (а.с. 22-25), у зв'язку з чим, позивачу державним виконавцем було направлено відповідні попередження про притягнення до кримінальної відповідальності (а.с. 26-27).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді