КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/5480/2019
Справа № 369/7274/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської областів складі судді Медвідь Н.О., ухвалене в м. Київ 04 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В липні 2015 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Позов мотивував тим, що 26 липня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір № 36017, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 171886, 00 грн. з розрахунку 19,9 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 26 липня 2012 року до 26 липня 2027 року. В частині надання кредитних коштів АТ «Астра Банк» свої зобов'язання виконав, надавши відповідачу кредит, в розмірі та строки передбачені кредитним договором.

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначних даним договором АТ «Астра Банк» передав АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Отже, відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги в тому числі по даному кредитному договору.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 за договором іпотеки від 26 липня 2012 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру, що розташована за адресою, АДРЕСА_1.

Вказував, що ОСОБА_2 умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлялася в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору, однак зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим станом на 03 червня 2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 234932,43 грн.

На підставі вищевикладеного, в рахунок виконання зобов'язання щодо оплати заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором у розмірі 234932,43 грн. просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру за даною адресою.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 січня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. В рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 234932,43 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 липня 2012 року ОСОБА_3, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області; визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру за даною адресою; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 04 січня 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову АТ «Дельта Банк» в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 посилалася на те, що, задовольняючи позовні вимоги АТ «Дельта Банк», суд зазначив, що апелянт умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлялося шляхом направлення письмової вимоги вих. № 31.4 - 08/ 1848/ 15 від 12 червня 2015 року про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору.

Однак, позовна заява АТ «Дельта Банк» датована 24 червня 2015 року та містить відмітку суду про отримання 03 липня 2015 року, в свою чергу вимога про усунення порушень умов кредитного договору датована 12 червня 2015 року та відправлена на її поштову адресу 15 червня 2015 року. Отже, враховуючи дату направлення вимоги про дострокове виконання умов кредитного договору та дату звернення до суду з позовною заявою, позивачем було порушено норми Закону України «Про іпотеку» та норми Закону України «Про захист прав споживачів» щодо права на звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Дельта Банк», судом не враховано дію мораторію на звернення стягнення на майно, не враховано, що на час розгляду справи Верховним Судом України було сформовано правову позицію з даного питання, яка мала бути застосованою судом в обов'язковому порядку.

Посилалась на те, що аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Просила врахувати суд, що після прийняття оскаржуваного рішення ОСОБА_2 добровільно сплачувала на рахунки АТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором, загальна сума виплат склала 150000,00 грн. при встановленій судом сумі боргу 234932,43 грн., та додала копії квитанцій із призначенням платежу погашення кредиту з квітня 2016 року по липень 2018 року (а. с. 124 - 139).

Зазначала, що 05 лютого 2019 року після ознайомлення із матеріалами справи вона дізналась про наявність ухвали про відмову в перегляді заочного рішення, жодних доказів про повідомлення її щодо перегляду заочного рішення матеріали справи не містять.

Вказувала також про те, що переглядаючи оскаржуване рішення на підставі клопотання відповідача від 18 січня 2016 року, судом першої інстанції було порушено вимоги ст. 229 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи.

20 березня 2019 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від АТ «Дельта Банк», поданий засобами поштового зв'язку 18 березня 2019 року, в якій позивач не погоджується із доводами скаржника про неповідомлення її про час і місце розгляду справи. Судом першої інстанції встановлено, що сторони під час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Також на сайті судової влади України розміщена інформація 22 лютого 2016 року щодо призначення до судового розгляду справи на 14 березня 2016 року. Крім того, при розгляді справи відповідачем не ставилось питання щодо дії мораторію на стягнення майна, а отже суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони відповідають ст. ст. 57 - 59 ЦПК України. Просив залишить без задоволення апеляційну скаргу відповідача та рішення суду першої інстанції від 04 січня 2016 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, 26 липня 2012 року ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 36017, за умовами якого кредитор надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у розмірі 171886 грн. Строк користування кредитом з 26 липня 2012 року по 26 липня 2027 року. Кредит надається позичальнику на оплату за нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4. За користування кредитом позичальник сплачує проценти щомісячно в розмірі 19,9 %, що нараховуються та сплачуються у валюті кредиту, починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості за цим договором. (а. с. 6 - 14).

Згідно п. 5 кредитного договору у разі прострочення позичальником строків сплати платежу, визначених п. 2.5 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. п. 1.1, 2.11.3, 3.2.4, 3.2.5 цього договору позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. За невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань за цим кредитним договором позичальник відповідає всім своїм майном та коштами, на яке може бути звернено стягнення у порядку згідно до чинного законодавства України.

26 липня 2012 року ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір, за умовами якого цей договір забезпечує виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором № 36017 від 26 липня 2012 року, будь-якими змінами та доповненнями до нього, що укладені та будуть укладені в подальшому (а. с. 20 - 24).

Згідно п. п. 1.1, 1.2 іпотечного договору іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором належний йому на праві власності об'єкт нерухомості, а саме квартиру № 128 в будинку № 23/3, яка знаходиться по вул. Колгоспна в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 26 липня 2012 року ОСОБА_3, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим № 3181, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 26 липня 2012 року за № 5118944.

Згідно п. 2.1 іпотечного договору право іпотеки на майно, зазначене у п. 1.1 цього договору, виникає у іпотекодержателя з часу нотаріального посвідчення цього договору.

Згідно п. 5.1 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право стягнення стягнення на предмет іпотеки у випадках, якщо на момент настання терміну виконання основного зобов'язання воно не буде виконане повністю, у випадку порушення графіку погашення суми кредиту (частини кредиту) та/або у разі несплати процентів (частини процентів) відповідно до умов кредитного договору. При цьому іпотекодержатель має право звернути стягнення на весь предмет іпотеки, за своїм розсудом, та задовольнити за рахунок предмету іпотеки у повному обсязі усі вимоги, передбачені кредитним договором.

Згідно п. 5.7 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки в разі набуття іпотекодержателем права на таке звернення за вибором іпотекодержателя відбувається: за згодою сторін договору; за виконавчим написом нотаріуса, який вчиняється за рахунок іпотекодавця; за рішенням суду; за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом: 1) переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель письмово повідомляє іпотекодавця, з дотриманням вимог, установлених ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності; продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

02 грудня 2013 року ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги (за кредитними договорами та договорами забезпечення) та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (а. с. 31 - 34).

Згідно витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року, в тому числі ПАТ «Дельта Банк» передано право вимоги за кредитним договором № 36017 від 26 липня 2012 року (а. с. 35).

В матеріалах справи на а. с. 25 міститься довідка тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» від 03 червня 2015 року щодо розміру заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором, згідно якої заборгованість складає 234932,43 грн., в тому числі тіло кредиту 169657,43 грн., відсотки 50239,73 грн., пеня 13944,52 грн., сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу - 96,43 грн., сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по процентам - 994,32 грн. З них прострочена заборгованість по кредитному договору № 36017 станом на 03 червня 2015 року складає: тіло кредиту 4800,04 грн., відсотки 49508,06 грн. Загальна заборгованість станом на 03 червня 2015 року складає 234932,43 грн.

Також на а. с. 74 - 76 знаходиться розрахунок заборгованості за договором кредиту станом на 24 листопада 2015 року, згідно якого заборгованість за тілом кредиту - 169657,43 грн., відсотки - 65901,39 грн., пеня - 26385,31 грн., сума за ставкою 3 % від суми простроченого тіла - 140,27 грн., сума за ставкою 3 % від суми прострочених відсотків - 1438,16 грн., та виписка по особовим рахункам ОСОБА_2 станом на 24 листопада 2015 року.

12 червня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» направлено лист-вимогу на ім?я ОСОБА_2, яким позичальника повідомлено про перехід права вимоги за кредитним договором на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року, укладеним із ПАТ «Астра Банк», та наявність простроченої (поточної) заборгованості за кредитним договором в розмірі 54308,10 грн. (а. с. 26).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, суд першої інстанції виходив із того, що в рахунок виконання основного зобов'язання позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Із даними висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. ст. 575, 589 ЦК України, іпотека є окремим видом застави. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Оскільки за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Астра Банк» і ОСОБА_2, забезпеченим укладеним із нею же іпотечним договором, утворилася заборгованість 234932,43 грн. внаслідок порушення умов кредитного договору, у позивача, до якого перейшло право вимоги за кредитним та забезпечувальним договором, виникло право захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотечного договору в рахунок погашення заборгованості.

Розмір заборгованості доводами апеляційної скарги не спростований, будь-якого альтернативного розрахунку заборгованості відповідачем надано не було, клопотань про призначення експертизи для перевірки правильності розрахунку відповідачем в суді першої інстанції не заявлялось, наданий позивачем розрахунок є чітким, зрозумілим і приймається апеляційним судом за достовірний.

Надані відповідачем докази часткового погашення заборгованості після ухвалення рішення не спростовують висновків про наявність заборгованості станом на час розгляду справи і виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про те, що із врахуванням дати направлення вимоги про дострокове виконання умов кредитного договору та дати звернення до суду з позовом, позивачем було порушено норми Закону України «Про іпотеку» та «Про захист прав споживачів» щодо права на звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Так, відповідно до ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції станом на час направлення досудової вимоги, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» в редакції станом на час направлення досудової вимоги і ухвалення рішення, у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

За таких обставин звернення позивача як іпотекодержателя за захистом своїх порушених прав до суду узгоджується із вимогами закону.

Не можна погодитися і з доводами апеляційної скарги, що судом не враховано вимоги закону щодо дії мораторію на стягнення майна, оскільки відповідачем до апеляційної скарги не надано доказів відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що належне їй нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки, використовується як місце її постійного проживання, і у її власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Крім того, кредит відповідач отримувала не в іноземній валюті.

Разом із тим, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що положеннями ст. ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду. Крім того, зазначений спосіб захисту прав іпотекодержателя передбачений умовами іпотечного договору від 26 липня 2012 року.

Із даними висновками не можна погодитись, виходячи із наступного.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень статей 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Обрання певного способу правового захисту є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист у порядку, передбаченому законом чи договором.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті

статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38 цс 18) та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 14-343 цс 18).

Суд першої інстанції наведені вимог закону залишив поза увагою і також не врахував, що згідно умов п. 5.7 іпотечного договору, чітко визначено, що даний порядок звернення стягнення є позасудовим.

Таким чином, позивач не позбавлений можливості звернути стягнення на предмет іпотеки у заявлений ним спосіб в позасудовому порядку, а визнання права власності на предмет іпотеки в даному випадку не передбачене законом.

Відтак апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки у спосіб, не передбачений законом, є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Виходячи із вищевикладеного, позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у заявлений позивачем спосіб не підлягають до задоволення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 3525 грн.

10 квітня 2019 року до апеляційного суду надійшла заява від імені відповідача, подана представником ОСОБА_5, про поворот виконання рішення суду, в якій заявник просив вирішити питання про поворот виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 січня 2016 року та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41822365 від 27 червня 2018 року щодо визнання за АТ «Дельта Банк» права власності на спірну квартиру.

Вирішуючи дану заяву, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним) він відмовляє в позові повністю.

Згідно ч. 5 ст. 444 ЦПК України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відтак, оскільки відновлення права заявника в разі скасування рішення суду передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заяву про поворот виконання рішення суд залишає без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 04 січня 2016 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність залишити без задоволення.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»(м. Київ вул. Щорса 36-Б ) на користь ОСОБА_1(АДРЕСА_5, ІПН НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 3525 грн.

Заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення суду залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.