Справа № 456/979/18 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/811/24/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними в матеріалах справи доказами, у письмовому провадженні, в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 листопада 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Бораковського В.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення понесених витрат на ремонт квартири, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому, з посиланням на вимоги ст. 322, ч. ч. 3, 4 ст. 390, ст. 1212, ч. 2 ст. 1213 ЦК України, просила стягнути з відповідача на її користь вартість використаних на ремонт матеріалів у сумі 26 238 грн. 14 коп., оплату праці майстрів у сумі 8 000 грн. 00 коп. та понесені судові витрати у сумі 704 грн. 80 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликалася на те, що після реєстрації шлюбу її донька разом з відповідачем ОСОБА_2 проживали в квартирі відповідача. З метою покращення умов проживання в квартирі зі згоди власника за її кошти були придбані будівельні матеріали та зроблено в квартирі ремонт. Всього нею понесено витрати на суму 34 238 грн. 14 коп., з яких: 26 238 грн. 14 коп. вартість використаних на ремонт матеріалів та 8 000 грн. 00 коп. вартість праці майстрів. У зв'язку з припиненням шлюбних стосунків донька переїхала проживати до неї. На пропозицію відшкодувати понесені нею витрати на ремонт квартири відповідач відмовився.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартість використаних на ремонт матеріалів у сумі 26 238 грн. 14 коп., судові витрати в сумі 704 грн. 80 коп., а всього 26 942 грн. 94 коп. (двадцять шість тисяч дев'ятсот сорок дві грн. 94 коп.).

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 листопада 2018 року оскаржив відповідач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що серед квитанцій, доданих позивачем до матеріалів справи міститься товарний чек від 18 лютого 2015 року, в якому зазначається, що було придбано газову плиту вартістю 2 670 грн. 00 коп. та витяжку вартістю 1 040 грн. 00 коп. і суд першої інстанції врахував, що такі входять до складу будівельних матеріалів та їх вартість має бути відшкодована. Проте, апелянт з таким висновком не погоджується, оскільки кухонна витяжка та газова плита не є будівельними матеріалами, а є майном нажитим подружжям спільно, та не може бути предметом даного спору.

Посилається також на те, що відповідно до видаткової накладної від 15.08.2014 року № 494с ОСОБА_4 придбала в ДП «ЕКРАН-ВІКНОСВІТ» ТзОВ «ЕКРАН» вікна, вартість яких разом із монтажними роботами становила 5 713 грн. 20 коп., однак під час судових засідань позивач не надала жодних підтверджуючих документів того, що ці вікна були придбані спеціально для квартири відповідача та, що вони були встановлені саме у ній.

Стверджує, що у товарних чеках, доданих до позовної заяви зазначається найменування товару, сума та час покупки, проте не міститься жодних відомостей про покупця, відсутні печатки та підписи сторін.

Позивачем не надано таких доказів як Договір на проведення ремонтних робіт, Акт виконаних робіт, тощо. При цьому судом першої інстанції не врахував, що ще до моменту укладення шлюбу з дочкою позивача, а саме, у березні 2014 року, у квартирі на АДРЕСА_1 ним частково проводився ремонт за його особисті кошти, що підтверджується наданими ним суду квитанціями про придбання будівельних матеріалів.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 листопада 2018 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Львівської області та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду. А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 34 238 грн. 14 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, у письмовому провадженні, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем до матеріалів справи квитанції, в сукупності з показаннями свідків є належними, допустимим та достовірними доказами, які підтверджують факт купівлі будівельних матеріалів та проведення у вказаній квартирі ремонтних робіт за кошти позивача в сумі 26 238 грн. 14 коп. які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ч. 4 ст. 390 ЦК України, як відшкодування здійснених позивачем витрат на поліпшення майна відповідача, які не можуть бути відокремлені від майна.

При цьому у застосуванні до спірних правовідносин норм права на які посилався позивач, а саме ст. ст. 322, 1212 та 1213 ЦК України, суд першої інстанції відмовив з тих підстав, що такі регулюють інші правовідносини аніж ті, що існують між сторонами.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи і визнається сторонами, 17.05.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6, яка є дочкою позивача, зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_3 від 17.05.2014 року. Після реєстрації шлюбу сторони почали проживати в квартирі АДРЕСА_1 яка належить відповідачуи ОСОБА_2

Згідно з довідкою Грабовецької сільської ради Стрийського району від 02.03.2018 року № 331 ОСОБА_4 зареєстрована і проживає разом з сином ОСОБА_7 по АДРЕСА_2

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що з моменту реєстрації шлюбу сторонами було здійснено ремонт у квартирі відповідача, зокрема, участь у здійсненні ремонту брала мати дружини відповідача - позивач ОСОБА_3

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення.

Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майную

На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість будинку, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу.

В той же час, застосовуючи до спірних правовідносин вимоги ч. 4 ст. 390 ЦК України, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач ОСОБА_3 є добросовісним, чи недобросовісним набувачем (володільцем) квартири, у якій проводився ремонт, оскільки судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов'язані з фактичним користуванням житловим приміщенням, не позивачем, а її дочкою як, дружиною відповідача, у тому числі пов'язані і з проведення ремонту у квартирі, без належного юридичного оформлення спірних правовідносин. Авідтак вимоги ст. 390 ЦПК України до даних правовідносин судом першої інстанції застосовані помилково.

Також колегія суддів вважає невірним і висновок суду першої інстанції про те, що вимоги ст. ст. 1212, 1213 ЦК України регулюють інші правовідносини аніж ті, що існують між сторонами. Так, згідно із частинами 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Також особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Дані положення цивільного кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та інших елементів кондикційного зобов'язання. З огляду ст. 1212 ЦК суб'єктами в кондикційному зобов'язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов'язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, - набувач майна, який виступає боржником, але станом на час вирішення по суті кондикційної вимоги може й не володіти майном у натурі, адже ч. 2 ст. 1213 ЦК України передбачає обов'язок набувача в разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодувати його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Особливістю матеріального об'єкта кондикційного зобов'язання є його універсальність - таким об'єктом може бути будь-яке майно: як індивідуально-визначене, так і визначене родовими ознаками, у тому числі й грошові кошти. А відтак, виходячи зі змісту позовних вимог та системного аналізу норм права, колегія суддів приходить до висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати саме вимогами ст. ст.1212, 1213 ЦПК України.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог позивач надала квитанції, товарні чеки, накладні на купівлю будівельних матеріалів за період 2014 - 2015 років на загальну суму 16 667 грн. 75 коп. та товарні чеки від 18.02.2015 року, в яких зазначається, що було придбано газову плиту вартістю 2670 грн. 00 коп., витяжку вартістю 1 040 грн. 00 коп. та газову колонку вартістю 2430 грн. 00 коп. Проте, ці докази не підтверджують реальні витрати саме позивача, оскільки такі не є іменними, не містять необхідних для документа реквізитів. Також суду не надано і доказів того, що будівельні матеріали, на придбання яки подано чеки і накладні, необхідні були і використовувались при проведенні ремонту саме у квартирі відповідача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача, а відтак і про те, що у задоволенні таких слід відмовити.

Відповідно до ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню;порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки недоведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, судом при ухваленні рішення порушено норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, колегія суддів вважає, що з позивача слід стягнути на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057 грн. 20 коп.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 16 квітня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення понесених витрат на ремонт квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (проживаюча за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 ( зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1), ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057 грн. (одна тисяча п'ятдесят сім грн. 20 коп.).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.