ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 360/662/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1131/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Унятицький Д.Є. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
16 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача КрижанівськоїГ.В.,

суддів Ящук Т.І., Чобіток А.О.,

при секретарях Заліській Г.Г., Кибукевич О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, уповноваженими органами якої є Кабінет Міністрів України та державне підприємство «Клавдіївське лісове господарство» до Київської обласної державної адміністрації, Бородянської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, Садівницького товариства «Полісся - 2006», ОСОБА_23, ОСОБА_28, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_29, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_125, ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_53, треті особи на стороні відповідачів:

ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59, ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ОСОБА_63, ОСОБА_64, ОСОБА_65, ОСОБА_66, ОСОБА_67, ОСОБА_68, ОСОБА_69, ОСОБА_70, ОСОБА_71, ОСОБА_72, ОСОБА_73, ОСОБА_74, ОСОБА_75, ОСОБА_76, ОСОБА_77, ОСОБА_78, ОСОБА_79, ОСОБА_80, ОСОБА_81, ОСОБА_82, ОСОБА_83, ОСОБА_84, ОСОБА_85, ОСОБА_86, ОСОБА_87, ОСОБА_88, ОСОБА_89, ОСОБА_90, ОСОБА_91, ОСОБА_92, ОСОБА_93, ОСОБА_94, ОСОБА_95, ОСОБА_96, ОСОБА_97, ОСОБА_98, ОСОБА_99, ОСОБА_100, ОСОБА_101, ОСОБА_102, ОСОБА_103, ОСОБА_104, ОСОБА_105, ОСОБА_106, ОСОБА_107, ОСОБА_108, Закрите акціонерне товариство «Міжтериторіальна виробничо-будівельна холдингова компанія «ЕПОС», ОСОБА_109, ОСОБА_110, реєстраційна служба Головного управління юстиції у Київській області,

про визнання недійсними розпоряджень голів Київської обласної державної адміністрації та Бородянської районної державної адміністрації, визнання недійсними державних актів, скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень на земельні ділянки та витребування з незаконного володіння земельних ділянок

за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 червня 2017 року, ухваленого в складі судді Унятицького Д.Є., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави, уповноваженими органами якої є Кабінет Міністрів України та державне підприємство «Клавдіївське лісове господарство» звернувся до суду з позовом до Київської обласної державної адміністрації, Бородянської районної державної адміністрації, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інших і просив визнати недійсними розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 21 травня 2007 року № 338, 339, 340, 341, 342, 343, 344, 345, 346, 347 «Про вилучення земельної ділянки»; визнати недійсними розпорядження голови Бородянської районної державної адміністрації від 27 червня 2007 року № 739 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду садівницькому товариству «Полісся-2006» для ведення колективного садівництва на території Блиставицької сільської ради» від 10 липня 2007 року, №805 «Про передачу земельних ділянок у власність членам садівницького товариства «Полісся-2006» для ведення садівництва на території Блиставицької сільської ради» та від 13 серпня 2007 року №1053 «Про передачу земельних ділянок у власність членам садівницького товариства «Полісся- 2006» для ведення садівництва на території Блиставицької сільської ради»; визнати недійсним договір оренди, укладений 02 липня 2007 року між Бородянською районною державною адміністрацією та СТ «Полісся-2006» щодо земельної ділянки площею 9,9610 га для ведення колективного садівництва, який зареєстровано Бородянським районним відділом Київської регіональної філії №8 «Центр ДЗК», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 04 липня 2007 року за № 002; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_22, НОМЕР_23, НОМЕР_24, НОМЕР_25, НОМЕР_26, НОМЕР_27, НОМЕР_28, НОМЕР_29, НОМЕР_30, НОМЕР_31, НОМЕР_32, НОМЕР_33, НОМЕР_34, НОМЕР_35, НОМЕР_36, НОМЕР_37, НОМЕР_38, НОМЕР_39, НОМЕР_40, НОМЕР_41, НОМЕР_42, НОМЕР_43, НОМЕР_44, НОМЕР_45, НОМЕР_46, НОМЕР_47, НОМЕР_48, НОМЕР_49, НОМЕР_50, НОМЕР_51, НОМЕР_52, НОМЕР_53, відновити становище, яке існувало до порушення шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на ОСОБА_24 від 16 серпня 2013 року № 5062553 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_54, від 16 серпня 2013 року №5067430 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_55, від 29 серпня 2013 року № 5395861 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_56, від 16 серпня 2013 року № 5064814 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_57; відновити становище, яке існувало до порушення шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на ОСОБА_28 від 27 жовтня 2014 року №16758888 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_58; відновити становище, яке існувало до порушення шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на ОСОБА_111 від 23 липня 2013 року № 4254430 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_59; відновити становище, яке існувало до порушення шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на ОСОБА_27 від 23 січня 2014 року № 10216978 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_60; відновити становище, яке існувало до порушення шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на ОСОБА_26 від 28 грудня 2013 року № 9644419 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_61, від 28 грудня 2013 року № 9645302 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_62; відновити становище, яке існувало до порушення шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на ОСОБА_25 від 16 червня 2014 року № 13794696 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_63; витребувати у власність держави в особі Кабінету Міністрів України та в постійне користування Державного підприємства «Клавдіївське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_112, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_113, ОСОБА_114, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_115, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_116, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_117, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_111, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_23, ОСОБА_28, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_111, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46 земельні ділянки, що розташовані на території Блиставицької сільської ради Бородянського району Київської області, кадастрові номери: НОМЕР_64

НОМЕР_66,НОМЕР_65НОМЕР_68
НОМЕР_67НОМЕР_69НОМЕР_70
НОМЕР_71НОМЕР_72НОМЕР_73
НОМЕР_74НОМЕР_75НОМЕР_76
НОМЕР_77НОМЕР_78НОМЕР_79
НОМЕР_80НОМЕР_81НОМЕР_82
НОМЕР_83НОМЕР_85НОМЕР_86
НОМЕР_84НОМЕР_87НОМЕР_88
НОМЕР_89НОМЕР_90НОМЕР_91
НОМЕР_92НОМЕР_93НОМЕР_94
НОМЕР_95НОМЕР_96НОМЕР_55
НОМЕР_54НОМЕР_57НОМЕР_61
НОМЕР_56НОМЕР_63НОМЕР_58
НОМЕР_62НОМЕР_60НОМЕР_97
НОМЕР_59НОМЕР_98НОМЕР_99
НОМЕР_100НОМЕР_101НОМЕР_102
НОМЕР_103НОМЕР_104НОМЕР_105
НОМЕР_106НОМЕР_107НОМЕР_108
НОМЕР_109НОМЕР_110НОМЕР_111
НОМЕР_112НОМЕР_113НОМЕР_114
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації від 21 травня 2007 року та 13 серпня 2007 року затверджено 10 проектів землеустрою та вилучено з постійного користування державного підприємства «Клавдіївський лісгосп» земельну ділянку загальною площею 9,9 га лісів першої групи, які складають собою єдиний масив на території Блиставицької сільської ради Бородянського району Київської області, віднесено їх до земель запасу лісогосподарського призначення.

Прокурор вважав, що у порушення земельного та лісового законодавства спірні земельні ділянки вибули з державної власності всупереч волі держави в особі уповноваженого на те органу.

Просив визнати недійсним розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 21 травня 2007 року; визнати недійсним розпорядження голови Бородянської районної державної адміністрації від 27 червня, 10 липня та від 13 серпня 2007 року; визнати недійсним договір оренди, укладений 02 липня 2007 року між Бородянською районною державною адміністрацією та садівницьким товариством «Полісся-2006»; визнати недійсними державні акти на право власності на спірні земельні ділянки; відновити становище, яке існувало до порушення шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірні земельні ділянки; витребувати у власність держави в особі Кабінету Міністрів України та в постійне користування державного підприємства «Клавдіївське лісове господарство» з незаконного володіння вказаних фізичних осіб земельні ділянки, що розташовані на території Блиставицької сільської ради Бородянського району Київської області.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 13 червня 2017 року відмовлено у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що відмовляючи у задоволенні позову, незважаючи на те, що суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, в порушення принципу рівності та змагальності сторін і вимог ст. 57-59, 64, 212, 213 ЦПК України, суд першої інстанції не надав оцінки обставинам, на які вказано у позовній заяві, не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що підлягають застосуванню, не врахував обов'язкові для суду правові висновки Верховного Суду України щодо застосування положень ст. 122, 149 ЗК України, у даних правовідносинах та на підставі наявних в матеріалах справи доказів не встановив обставини, що мають значення для вирішення справи.

Застосовуючи положення ч. 9 ст. 149 ЗК України, суд не враховував правові наслідки оскаржуваних актів індивідуальної дії в сукупності, якими є вилучення земель лісогосподарського призначення площею 9,99 га для житлової та громадської забудови, що не тільки відноситься до компетенції Кабінету Міністрів України, а й суперечить змісту охорони земель.

Судом не враховано, що оскаржуваними розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації, виданими в один день - 21.05.2007, затверджено проекти землеустрою, розроблені однією землевпорядною організацією - ТОВ «Київоблпроектсервіс» на підставі договорів від 27.03.2007, що стосувались 10 суміжно розташованих лісових ділянок.

Вказані проекти землеустрою щодо вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення містять копії клопотань СТ «Полісся-2006» від 14.12.2006 про надання дозволу на складання матеріалів погодження місця розташування земельних ділянок площею по 0,999 га кожна для ведення колективного садівництва, адресовані голові Київської обласної державної адміністрації, що свідчить про те, що під час прийняття оспорюваних розпоряджень було чітке розуміння, що земельні ділянки вилучаються єдиним масивом саме для подальшої передачі їх для не лісогосподарських потреб одній приватній структурі.

Не відповідає вимогам норм матеріального права також висновок суду щодо можливості надання дозволу на розробку проекту землеустрою у формі листа, оскільки за своєю природою згода на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є правовим актом індивідуальної дії, та відповідно до ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» повинна була виражатися у вигляді розпорядження.

Судом не враховано доводи прокурора та вимоги Земельного і Лісового кодексів України, якими визначено, що зміна цільового призначення, надання у користування, власність та вилучення земель лісогосподарського призначення площею понад 1 га відноситься до компетенції Кабінету Міністрів України, таким чином, Бородянська районна державна адміністрація Київської області не мала права приймати розпорядження щодо зміни цільового призначення спірних земель лісогосподарського призначення площею 9,9610 га та надавати їх в оренду для ведення колективного садівництва.

Крім того, судом невірно застосовано ст. 261 ЦК України, оскільки у разі, якщо суд дійде висновку, що право чи інтерес не порушені, він відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, проте судом одночасно відмовлено і з підстав не обґрунтованості позову і з підстав пропуску строку позовної давності.

Просив скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 13.06.2017 і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов та здійснити розподіл судових витрат.

В судовому засіданні прокурор апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав та скасувати рішення суду першої інстанції.

Представник Міністерства юстиції України Федорін І.В., який діяв відповідно до п. 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, та представляв інтереси Кабінету Міністрів України, апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Представники відповідачів ОСОБА_31, ОСОБА_43, ОСОБА_42, ОСОБА_37, ОСОБА_34, СТ «Полісся 2006», ОСОБА_32, ОСОБА_33 - ОСОБА_119, ОСОБА_120, ОСОБА_121, ОСОБА_122, ОСОБА_123, ОСОБА_50, ОСОБА_124 проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення,заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 21 травня 2007 року головою Київської обласної державної адміністрації винесені розпорядження № 338, 339, 340, 341, 342, 343, 344, 345, 346, 347 (т. 6 а.с. 43-52), якими затверджені «Проекти землеустрою щодо вилучення земельної ділянки лісогосподарського призначення з постійного користування ДП «Клавдіївський лісгосп» до земель запасу на території Блиставицької сільської ради Бородянського району Київської області, вилучено із постійного користування ДП «Клавдіївський лісгосп» 10 земельних ділянок площами від 0,9994 га по 0,9998 га, що знаходяться на території Блиставицької сільської ради Бородянського району, та віднесено їх до земель запасу лісогосподарського призначення.

Зазначені 10 проектів землеустрою виготовлені на підставі клопотання СТ «Полісся-2006» з дозволу Київської обласної державної адміністрації в особі її голови та стосуються десяти окремих земельних ділянок, що підтверджується копіями проектів землеустрою (т. 6 а.с.55-86, т.7 а.с.19-49, 244-273, т.8 а.с.1-28, 29-58, 59-89, 90-118, 119-148, 149-179, 180-208, 209-236).

02 липня 2007 року між Бородянською районною державною адміністрацією та СТ «Полісся-2006» укладено договір оренди земельної ділянки площею 9,9610 га для ведення колективного садівництва, який зареєстровано Бородянським районним відділом Київської регіональної філії №8 «Центр ДЗК» про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 04 липня 2007 року за №002.

10 липня та 13 серпня 2007 року головою Бородянської районної державної адміністрації винесено розпорядження №805, №1053, якими припинено право оренди та вилучено з дострокової оренди садівницького товариства «Полісся-2006» земельні ділянки загальною площею 7,056 га та 1,8 га на території Блиставицької сільської ради. Передано вилучені земельні ділянки членам садівницького товариства «Полісся-2006» у власність для ведення садівництва та надано дозвіл громадянам на виготовлення державних актів на право власності на землю на території Блиставицької сільської ради, рекомендовано районному відділу земельних ресурсів подати заявку на розроблення технічної документації по складанню державних актів проектній організації, яка має ліцензію на виконання даної роботи, що підтверджується копією розпорядження (т. 1 а.с. 35-36). Відповідно до вказаних розпоряджень громадяни отримали державні акти на право власності на земельну ділянку. На підставі договорів купівлі-продажу частина громадян відчужила свої земельні ділянки іншим особам, що підтверджується копіями технічної документації (т. 6 а.с. 184-225), державних актів та копіями договорів купівлі-продажу земельної ділянки (т. 7 а.с. 50-243, т. 6 а.с.243, т.9 а.с.169-172, 269-278).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 ЗК України Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Повноваження державних адміністрацій з питань земельних і лісових відносин визначаються Законом України від 9 квітня 1999 № 586-ХІУ «Про місцеві державні адміністрації», земельним та лісовим законодавством.

Відповідно до змісту статті 21 цього Закону та статті 31 ЛК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними.

Стаття 57 ЛК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до частини першої цієї статті (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Аналогічне положення міститься й у статті 20 ЗК України.

Частиною 6 статті 149 ЗК України(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті.

Відповідно до частини дев'ятої статті 149 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 га для не лісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Таким чином, лише розпорядження земельною ділянкою, яка має площу понад 1 га належить до повноважень Кабінету Міністрів України, а розпорядження земельними ділянками площею меншою 1 га належить до повноважень обласних державних адміністрацій.

Відповідно до п. 5 ст. 27 Лісового кодексу України (в редакції, що діяла на момент прийняття спірних розпоряджень), Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин передає у власність, надає в постійне користування для не лісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави для висновку, що земельне законодавство не встановлює будь-яку заборону на розпорядження обласними державними адміністраціями кількома земельними ділянка, площа яких не перевищує 1 га.

З огляду на наведені положення закону, колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції, що законодавцем визначені повноваження обласних державних адміністрацій щодо розпорядження земельними ділянками, площа яких не перевищує 1 га, та жодними нормами Лісового кодексу України чи Земельного кодексу України не встановлюють обмежень при виконанні зазначених повноважень щодо кількості земельних ділянок та заборони виконання вказаних повноважень щодо одного і того самого заявника.

Таким, чином твердження позивача, що при винесенні оскаржуваних розпоряджень обласною державною адміністрацією вона вийшла за межі своїх повноважень є необґрунтованими.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що земельні ділянки були вилучені єдиним масивом, загальною площею 9,961 га, шляхом видачі відповідних десяти розпоряджень, які були видані в один день, оскільки відповідно до ст. 81 ЦПК України позивачем не надано жодного доказу того, що земельні ділянки вилучені одним масивом. Вказані твердження спростовуються проектами землеустрою, відповідно до яких, кожна з 10 земельних ділянок, є самостійним об'єктом з окремими межами, площею до 1 гектара. Крім того, законом не регламентовано кількість розпоряджень, що можуть бути прийняті державною адміністрацією впродовж одного робочого дня чи певного періоду часу. Фактично твердження прокурора про те, що земельні ділянки вилучені одним масивом є його припущенням, а відповідно до чинного цивільного процесуального законодавства України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що норми, які діяли станом на 21 травня 2007 року встановлювали можливість перебування в запасі земельних ділянок кожної категорії, та передбачали повноваження обласної державної адміністрації припинити право користування земельною ділянкою лісогосподарського призначення, вилучити її з користування, та, оскільки розроблення проектів землеустрою щодо вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення відповідало ст. 184 ЗК України, то винесення обласною державною адміністрацією 21 травня 2007 року оскаржуваних розпоряджень не суперечило вимогам чинного законодавства. На час виготовлення проектів землеустрою землевпорядна документація також відповідала вимогам ст. 25 Закону України «Про землеустрій».

Вказуючи на незаконність розпорядження Бородянської районної державної адміністрації № 739 від 27 червня 2007 року, яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 9,961 га в оренду (строком на 49 років) садівницькому товариству «Полісся-2006» для ведення колективного садівництва на території Блиставицької сільської ради, вилучено земельну ділянку із земель запасу, змінено цільове призначення земельної ділянки та передано її в оренду терміном на 49 років садівницькому товариству «Полісся-2006» для ведення колективного садівництва, позивач посилався на ч. 9 ст. 149 ЗК України.

Разом з цим, зазначена норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки регулює порядок вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування, а на підставі оскаржуваного розпорядження правовідносини виникли у зв'язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки та порядку надання її в оренду.

Також, суд першої інстанції надав оцінку наявним в матеріалах справи висновкам державної експертизи землевпорядної документації від 22 червня 2007 року та від 26 червня 2007 року та обґрунтовано взяв до уваги саме висновок державної експертизи землевпорядної документації від 26 червня 2007 року, який є належним та допустимим доказом у справі.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки, а відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, правовими підставами витребування земельних ділянок від громадян у власність держави позивачем зазначено дві правові норми, а саме ст. 387 та 388 ЦК України.

Так, статтею 387 ЦК України визначено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Натомість, статтею 388 ЦК України, врегульовані питання щодо права власника на витребування майна від добросовісного набувача.

10 липня та 13 серпня 2007 року головою Бородянської районної державної адміністрації винесено розпорядження №805, №1053, якими припинено право оренди та вилучено з дострокової оренди садівницького товариства «Полісся-2006» земельні ділянки загальною площею 7,056 га та 1,8 га на території Блиставицької сільської ради. Передано вилучені земельні ділянки членам садівницького товариства «Полісся-2006» у власність для ведення садівництва та надано дозвіл громадянам на виготовлення державних актів на право власності на землю на території Блиставицької сільської ради, рекомендовано районному відділу земельних ресурсів подати заявку на розроблення технічної документації по складанню державних актів проектній організації, яка має ліцензію на виконання даної роботи, що підтверджується копією розпорядження (т. 1 а.с. 35-36). Відповідно до вказаних розпоряджень громадяни отримали державні акти на право власності на земельну ділянку.

Таким чином, у суду відсутні підстави для застосування ст. 387 ЦК України, оскільки позивачем не було доведено, що особи заволоділи витребовуваним майном, без відповідної правової підстави.

Статтею 388 ЦК України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача.

Зокрема, згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вбачається зі змісту вказаної норми, з'ясуванню підлягає обставина чи вибуло майно з володіння власника у силу зазначених обставин та чи придбав це майно набувач за відплатним договором, і чи не знав та не міг знати він про те, що майно придбане у особи, яка не мала право його відчужувати.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Ураховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Жодних належних та допустимих доказів наявності вищезазначених підстав позивачем надано не було.

Позивачем не доведено, що оскаржувані рішення прийняті вищезазначеними органами державної влади не за їх волею чи були обумовлені будь-якими неправомірними діями громадян чи юридичних осіб, що інформація про прийняті місцевими державними адміністраціями рішення приховувалась від Кабінету Міністрів України, а останній був позбавлений будь-якої можливості отримати відповідну інформацію.

Крім того, твердження позивача, що земля вибула з власності держави поза волею компетентних державних органів спростовується матеріалами справи, якими підтверджено обставини прийняття відповідних рішень державними органами виконавчої влади, які були підпорядковані КМУ.

При цьому колегія суддів констатує, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях щодо подібних ситуації (в тому числі в справах проти України, зокрема рішення у справі «Україна-Тюмень проти України» від 22.11.2007 року) неодноразово звертав увагу на наступне.

Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

В цьому зв'язку Суд вже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та що відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Першого протоколу лише за виключних обставин (див. рішення у справах «Святі Чоловічі Монастирі проти Греції» (Holy Monasteries (The) v. Greece) від 9 грудня 1994 року, Series A no. 301-A, p. 35, § 71; «Колишній король Греції» (Former King of Greece), § 89; та вказане вище рішення «Звольский та Звольська проти Республіки Чехія», § 70).

Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків («Лелас проти Хорватії»).

Також, у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011, заява №29979/04 ЄСПЛ визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, зокрема державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції, в порушення вимог цивільного процесуального законодавства, було невірно застосовано ст. 261 ЦК України, та одночасно відмовлено у позові і з підстав необґрунтованості позову і з підстав пропуску строку позовної давності.

Дійсно, в судовому рішенні надавалась оцінка поданим заявам про застосування строків позовної давності та зазначалось, що Державне підприємство «Клавдіївське лісове господарство» знало про вилучення земельних ділянок в 2006 році і звернення до суду з позовними вимогами на захист прав та інтересів могло бути в межах загальної позовної давності встановленої тривалістю у три роки, тобто по 2010 рік.

Разом з цим, судом вказано, що оскільки в задоволенні позову відмовлено внаслідок його необґрунтованості, то підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності не вбачається.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області - залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги на судове рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25.04.2019.

Суддя-доповідач

Судді