Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 759/12710/16-ц

провадження № 61-39510св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» на постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2018 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (далі - КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок № АДРЕСА_3 перебуває у господарському віданні та на обслуговуванні позивача. Квартира НОМЕР_1 у вказаному будинку була виділена, на підставі ордера № 244 від 15 березня 1990 року, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 було знято з реєстраційного обліку, у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Згодом було встановлено, що у зазначеній квартирі без будь-яких правових підстав проживає ОСОБА_4, яка перебуває на реєстраційному обліку за іншою адресою.

Ураховуючи викладене позивач просив виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» про визнання права користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 12 квітня 1974 року по день смерті останнього. Після реєстрації шлюбу вони проживали в комунальній квартирі АДРЕСА_2, а після отримання чоловіком ордеру на квартиру АДРЕСА_3, вона разом з ним та за його згодою стала проживати у спірній квартирі. Через хворобу чоловіка, у зв'язку з доглядом за ним та власною зайнятістю, вона не була зареєстрована в квартирі. Після смерті чоловіка ОСОБА_5, який загинув трагічно, вона продовжує проживати у квартирі, належним чином утримує її, сплачує комунальні послуги.

Позивач вважає, що з урахуванням вказаних обставин вона набула права користування квартирою АДРЕСА_3 у м. Києві.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року позов КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» задоволено. Виселено ОСОБА_4 із самовільно зайнятої однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наймач спірної квартири ОСОБА_5 за життя письмову згоду на вселення не надавав, питання щодо її реєстрації належним чином ніколи не вирішувалось і в період з 1990 року по 1996 року ОСОБА_5 ніколи не звертався до житлових органів щодо реєстрації членів його сім'ї, також від нього не надходило заяв про тимчасове проживання в жилому приміщенні інших осіб, нарахування житлово-комунальних послуг здійснювалося із розрахунку на одну особу, а тому ОСОБА_4 проживала у спірній квартирі на правах тимчасового мешканця і після смерті чоловіка продовжувала в ній проживати без належної правової підстави.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_4 на надала достатніх та належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що з часу отримання ОСОБА_5 ордеру на зазначену квартиру вона проживала в квартирі постійно та вселилась за згодою чоловіка, як член його сім'ї.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовуКП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_3.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову про виселення та задоволення зустрічного позову про визнання права користування спірною квартирою, апеляційний суд виходив із того, що відсутні підстави передбачені частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР для виселення ОСОБА_4 із спірної квартири, оскільки вона була вселена до неї як член сім'ї наймача - її чоловіка ОСОБА_5 та за його згодою, проживала з ним однією сім'єю до дня його смерті, що відповідно до вимог статті 65 ЖК Української РСР свідчить про набуття нею права користування квартирою. Крім того, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_4 надала докази на підтвердження того, що за життя її чоловік ОСОБА_5 хворів, був інвалідом другої групи і ОСОБА_4 здійснювала за ним догляд, у зв'язку з чим з поважних причин не було вирішено питання щодо її реєстрації (прописки) у спірній квартирі. При цьому зазначено, що ОСОБА_4 після смерті чоловіка не втратила зв'язок із спірною квартирою, оскільки продовжує в ній проживати, утримує її та сплачує комунальні платежі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва», не погоджуючись із судовим рішенням апеляційного суду, подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховані обставини, які є преюдиційними при вирішенні цієї справи, та які встановлені рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 08 грудня 1998 року, залишеним без змін ухвалою Київського міського суду від 07 квітня 1999 року, яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову про визнання права на житло та задоволено зустрічний позов Державного комунального підприємства житлового господарства Ленінського району м. Києва про виселення ОСОБА_4 із спірної квартири. ОСОБА_4 не надала доказів про існування письмової згоди ОСОБА_5 на її вселення у спірну квартиру, відповідно до вимог статті 65 ЖК Української РСР. Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що ОСОБА_4 під час подружнього життя з ОСОБА_5 була забезпечена житлом, на даний час має прописку по АДРЕСА_5, перебуває на квартирному обліку у Подільському районі з 01 вересня 2000 року. Також апеляційним судом не враховано, що КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» не наділена повноваженнями виступати відповідачем у справах про визнання права користування майном, що знаходиться у власності територіальної громади м. Києва. Оспорюване рішення безпосередньо впливає на права та обов'язки власника майна - Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, яка не була залучена до участі у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, надано строк для надання відзиву та зупинено виконання постанови Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2018 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У вересні 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає. При цьому зазначено про те, що обставини встановлені рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 08 грудня 1998 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного комунального підприємства житлового господарства Ленінського району м. Києва про визнання права на житло та зустрічним позовом Державного комунального підприємства житлового господарства Ленінського району м. Києва до ОСОБА_4 про виселення, не можуть бути преюдиційними при розгляді цієї справи, оскільки КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» не є правонаступником Державного комунального підприємства житлового господарства Ленінського району м. Києва, тобто сторони у справі не є тотожними.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на касаційну скаргу, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди встановили, що згідно розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 6 лютого 2015 року позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_3

За розпорядженням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 15 березня 1990 року ОСОБА_5 (на одну особу) було видано ордер № 244 серії К на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 19,1 кв. м, яка складається з однієї ізольованої кімнати за адресою: АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 помер.

Відповідно до довідки форми № 3 від 06 жовтня 2015 року ОСОБА_5 знято з реєстрації у квартирі АДРЕСА_4, у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 року, при цьому встановлено, що інші особи у вказаному житловому приміщенні зареєстрованими не значаться.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статті 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення.

Згідно з частиною четвертою статті 9 та статтею 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Заперечуючи проти позову КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» про виселення, ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання права користування квартирою АДРЕСА_3 посилаючись на те, що вона вселилась до неї в якості члена сім'ї наймача - ОСОБА_5 відразу після отримання останнім ордера на вселення до спірної квартири та проживає в ній до цього часу, іншого житла не має.

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_4 надала: свідоцтво про шлюб, з якого вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 12 квітня 1974 року перебували у зареєстрованому шлюбі; квитанції про оплату комунальних платежів, починаючи з 1990 року; докази отримання ОСОБА_4 медичної допомоги у Святошинському районі м. Києва за місцем розташування спірної квартири.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до частини другої статті 65 ЖК Української РСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року визначено, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання.

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, урахувавши всі обставини справи, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 вселилась до спірної квартири як член сім'ї наймача - її чоловіка ОСОБА_5 та за його згодою, проживала з ним однією сім'єю до дня його смерті, що відповідно до вимог статті 65 ЖК Української РСР свідчить про набуття нею права користування квартирою, іншого житла вона не має. При цьому апеляційний суд правильно вважав, що право користування ОСОБА_4 спірною квартирою підпадає також і під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому її виселення є невиправданим втручанням у право на повагу до житла.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що ОСОБА_4 під час подружнього життя з ОСОБА_5 була забезпечена житлом, а на даний час зареєстрована АДРЕСА_5 не спростовують висновків апеляційного суду, які ухвалені згідно із законом, оскільки ордер на проживання в гуртожитку ОСОБА_4 не видавався та вона в гуртожиток не поселялась, що підтверджується повідомленнями Подільської районної державної адміністрації м. Києва від 07 лютого 2017 року та від 08 листопада 2017 року, тобто ОСОБА_4 не має іншого житла, придатного для проживання, окрім спірної квартири.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» не є належним відповідачем у справі за зустрічним позовом ОСОБА_4 про визнання права користування спірною квартирою є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 58 від 06 лютого 2015 року житловий будинок АДРЕСА_3 закріплений на праві господарського відання за КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва».

Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 260 від 29 квітня 2016 року, яким внесено зміни до розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 58 від 06 лютого 2015 року, уповноважено КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» у разі виявлення нераціонального використання майна, закріпленого за підприємством на праві господарського відання, вживати заходів, передбачених законодавством України, щодо усунення порушень використання майна, в тому числі, звертатись до суду з відповідними позовами.

Статтею 18 ЖК Української РСР передбачено, що управління житловим фондам здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

В той же час в силу положень статті 61 ЖК Української РСР підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення.

Вони вправі, зокрема, пред'являти позови про визнання

наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням,

розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв'язку

з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі статтею 18 ЖК Української РСР (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім'ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Отже, на підставі викладеного, оскільки предметом позову є визнання права користування жилим приміщенням, а також з урахуванням того, що з указаним позовом звернулась ОСОБА_4 як член сім'ї наймача, то саме КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» є належним відповідачем у вказаній справі.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Оскільки виконання постанови Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2018 року, було зупинено ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2018 року, у зв'язку із залишенням оскаржуваного судового рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик