Справа №463/7788/18
Провадження №2/463/764/19
УХВАЛА

судового засідання

18 березня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання представника відповідача про залишення без руху позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визнати, що будинок № 5 на вул. Просвіти в м. Львів-Винники, загальною площею 31.1 кв.м., житловою площею 12,6 кв.м., що позначений літерою «А-1», тамбур, що позначений літерою «а-1»; сарай, що позначений літерою «Б» та колодязь, що позначений літерою «К» в технічному паспорті від 05.04.2018р. належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, як окремий обєкт нерухомості із часткою у розмірі 1/1.

Провадження у справі відкрито ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 18.01.2019р.

В судовому засіданні повноважний представник відповідача заявив клопотання про залишення вказаного позову без руху, оскільки виходячи з предмета позову, позов є майнового характеру, ціна якого визначається вартістю спірного майна, тоді як у матеріалах справи відсутній експертний висновок про вартість майна, а також відсутні докази того, що вартість спірного майна становить менше 70 480 грн. щоб оплатити судовий збір у мінімальному розмірі. Крім того, додатки до позовної заяви невірно засвідчені.

Вивчивши клопотання, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, який проти його обґрунтованості заперечив, суд приходить до висновку, що в задоволенні такого належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, повязаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «ОСОБА_5 Ганс-Адам II проти Німеччині» (п. 45).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити перетворення судового процесу у безладний рух. У звязку з наведеним залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо), не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом із тим Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Згідно матеріалів справи, як на підставу позову позивач посилається на те, що відповідач зареєстрував своє право власності на частку будинку як на окремий обєкт нерухомості і внаслідок цього припинилось право спільної часткової власності на даний будинок позивача та відповідача. Натомість, через відсутність необхідного пакету документів та дії відповідача, позивач не взмозі здійснити реєстрацію права власності відносно своєї частки як на окремий обєкт нерухомості.

З огляду на зазначене, предметом позову є визнання будинку таким, що належить позивачу як окремий обєкт нерухомості.

Такий позов не може ототожнюватись із позовом про визнання права власності, про що вказує сам позивач в позовній заяві і як наслідок, сплата судового збору за такою вимогою не може обчислюватись у відсотковому відношенні до ціни позову, оскільки така вимога не має грошового вираження, а отже, є вимогою немайнового характеру.

Відповідно, сплативши судовий збір в розмірі 704,80 грн. позивач дотримався вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, оскільки саме такий розмір судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» підлягав сплаті при предявленні позову.

Що стосується порядку засвідчення копій документів, який передбачено ДСТУ 4163-2003, така обставина не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху, оскільки занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог буде неспівмірним обмеженням у праві позивача на доступ до правосуддя, і як наслідок, не переслідуватиме законної мети.

Крім того, вказаний порядок взагалі не є нормативно-правовим актом, а відповідач, який заперечує проти доказів, засвідчених не у відповідності з цим порядком, відповідно до процесуального законодавства в першу чергу зобовязаний надати докази на спростування обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а не вказувати на правильність чи неправильність засвідчення копій документів.

Тому, суд в задоволенні клопотання відмовляє у звязку з його безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 175, 187 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без руху позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права.

Ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Повний текст ухвали суду складено 25.03.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.