ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4696/19 Справа № 190/1754/18 Суддя у 1-й інстанції - Митошоп В. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Дніпро

олегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" на рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" звернулося до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 15.07.2014 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №386579491, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 10215,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,99 % річних, строком на 36 місяців з кінцевим терміном повернення 15.07.2017 року. Внаслідок неналежного виконання кредитних зобов'язань, у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 25493,19 грн., яку позивач просив стягнути. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 1762 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було відмовлено, з чим останній не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів", не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15.07.2014 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №386579491, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 10215 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.99% річних, строком на 36 місяців.

Згідно копії платіжного доручення №145331128 від 15.07.2014 року позивач виконав умови кредитного договору, перерахувавши відповідачу кошти.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором від 15.07.2014 року складає 25493 грн. 19 коп., з яких : 9236,69 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 3165,28 грн. - заборгованість за відсотками; 7983,72 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом; 5107,50 грн. - сума заборгованості за пенею.

Згідно розрахунку заборгованості, наданої позивачем, остання проплата відповідачем здійснена 21.01.2014 року в сумі 1 коп.

Судом також встановлено, що згідно розрахунку заборгованості остання проплата відповідачем здійснена 07.04.2015 року в сумі 1000,00 грн., а тому саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності, який закінчився через три роки - 07.04.2018 року. Згідно позовної заяви, яка надійшла до суду 04.12.2018 року, вбачається, що позовна заява скерована до суду 30.11.2018 року за вих.№001831739, тобто після закінчення строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів", суд першої інстанції виходив із того, що позивач предявив позов після спливу строку позовної давності. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин, які перешкодили позивачу вчасно предявити позов. А тому, суд вирішив, що підстави для поновлення позивачу строку позовної давності відсутні.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції і відхиляє доводи апелянта про те, що лише після укладення Договору факторингу № 20170714 від 14.07.2017 року між ТОВ ФК ЦФР та ТОВ ФК ЄАПБ, у відповідності до умов якого позивач набув право вимоги грошових коштів від відповідача за кредитним договором № 307463164 від 22.01.2014 року, ТОВ ФК ЄАПБ стало відомо про порушення його прав.

Так, відповідно до вимог ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної заяви.

Враховуючи зазначене, строк позовної давності для позивача обчислюється так само, як і для первісного кредитора - ТОВ ФК ЦФР.

Помилковими є посилання апелянта в своїй скарзі на те, що, направивши позовну заяву до суду в листопаді 2018 року, позивач подав її в межах трирічного строку позовної давності, оскільки граничною датою щомісячного платежу за кредитним договором є 30.06.2017 р., тому кредитор має звернутися з позовом до суду для стягнення заборгованості за кредитним договором в строк до 01.07.2020 року.

Згідно з положеннями ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові від 14 грудня 2016 року у справі за № 6-2462цс16).

Тож, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності так як виконання кредитних зобов'язань передбачено сплатою щомісячних платежів, який останній раз відповідачем було внесено 07.04.2015 року в сумі 1000,00 грн., а із позовом позивач звернувся 30.11.2018 року.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" залишити без задоволення.

Рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2019року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_2