ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №585/105/19

Номер провадження 22-ц/816/2885/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2019 року в складі судді Шульги В.О., ухваленого у м. Ромни, повний текст якого складений 25 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 19 вересня 2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки позичальник приєднався до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при зміні розміру кредитного ліміту та нарахуванні процентів за користування кредитними коштами банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_2 не виконав, тому станом на 30 вересня 2018 року утворився борг на загальну суму 110267,88 грн., з яких: 3207,47 грн - тіло кредиту; 107059,92 грн - проценти за користування кредитом, нараховані у період з 19 вересня 2007 року по 30 травня 2018 року, які позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що суду були надані належні письмові докази для підтвердження кредитної заборгованості та всіх її складових, однак, відповідач вказаної заборгованості не спростував. Також позивач послався на те, що відповідач, на його думку, погодився на запропоновані банком умови договору, у тому числі і з розміром процентів за користування кредитом, оскільки відповідних дій банку не оскаржував, а продовжував користуватися кредитними коштами на запропонованих умовах. Крім того, банк вважає, що факт використання позичальником кредитним коштів підтверджується випискою по рахунку.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2007 року ОСОБА_2 підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 9).

Підписуючи анкету-заяву, відповідач погодився з тим, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчив, що був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання банківських послуг (виконання робіт), а також з тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана позичальником, базова відсоткова ставка по кредитному ліміту становить 3 % в місяць, щомісячні платежі умовами кредитування передбачені у розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, зі строком внесення до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с. 10).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором від 19 вересня 2007 року вбачається, що прострочена заборгованість зі сплати щомісячних платежів по погашенню кредиту та процентів виникла у відповідача з 28 лютого 2014 року, а у період з 13 червня 2008 року по 16 лютого 2014 року позичальник періодично вносив платежі за кредитним договором від 19 вересня 2007 року (а.с. 6 - 8).

Відповідно до заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідач, виходячи з умов кредитного договору, отримав картки за №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5. Термін дії останньої перевипущеної 22 грудня 2011 року кредитної картки за № НОМЕР_5 встановлений до останнього дня травня 2015 року (а.с. 9, 60).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 19 вересня 2007 року станом на 30 вересня 2018 року утворилась заборгованість за тілом кредиту розміром 3207,47 грн та 107059,92 грн - проценти за користування кредитом, нараховані у період з 19 вересня 2007 року по 30 травня 2018 року (а.с. 6 - 8).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів того, що між сторонами був укладений кредитний договір. Зокрема, суд вважав, що надані до позовної заяви копія заяви позивача та копія Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» є неналежної якості, з їх змісту незрозуміло хто і коли їх складав та чи було волевиявлення особи на отримання кредитних коштів на кредитну картку, про яку зазначив позивач. Крім того, місцевий суд послався на те, що Умови та правила надання банківських послуг не є належним і допустимим доказом, оскільки позивач не надав у визначеному законом порядку підтвердження того, що дані Умови діяли на момент складання договору або він був ознайомлений з ними у інший спосіб при укладенні кредитного договору, а також вони не завірені відповідно до вимог ЦПК України. При цьому, як вказав суд, розрахунок заборгованості за договором, який наданий позивачем, не можна вважати належним доказом, оскільки він не є первинним документом за своєю природою, а є письмовою інформацією за результатами обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У ч. 1 ст. 13 ЦПК України йдеться про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Із матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви на підтвердження своїх позовних вимог банк надав копії заяви відповідача та довідки про умови кредитування, підтвердивши відповідність копій вказаних письмових доказів оригіналам, які заходяться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (а.с. 9 - 10).

Посилання суду на те, що заява відповідача від 19 вересня 2019 року та довідка про умови кредитування надані позивачем неналежної якості не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки суд першої інстанції відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України мав право з власної ініціативи витребувати у позивача оригінали письмових доказів або залишити позовну заяву без руху з підстав недодержання вимог п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а також надати заявнику строк для усунення недоліків, зокрема, зобов'язати банк надати відповідні докази або їх оригінали.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що суд позбавлений можливості витребувати докази з власної ініціативи є помилковим.

У той же час, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами першою-третьою ст. 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Виходячи з вимог частини першої ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Пунктами 5.3, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях особові рахунки та виписки з них.

Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити:

номер особового рахунку;

дату здійснення останньої (попередньої) операції;

дату здійснення поточної операції;

код банку, у якому відкрито рахунок;

код валюти;

суму вхідного залишку за рахунком;

код банку-кореспондента;

номер рахунку кореспондента;

номер документа;

суму операції (відповідно за дебетом або кредитом);

суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку;

суму вихідного залишку.

Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Факт використання ОСОБА_2 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості та виписками по кредитному договору, в яких відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником за період з 12 червня 2008 року по 12 червня 2014 року. Останній платіж за кредитним договором був здійснений 12 червня 2014 року в сумі 47,46 грн шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з картки НОМЕР_6 (а.с. 8, 56).

Отже, матеріалами справи підтверджується факт використання кредитних коштів, їх часткове повернення позичальником, а вказані обставини відповідачем не оспорюються, тому, на думку колегії суддів, договір позичальником частково виконувався, а згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ураховуючи викладене, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не надав доказів того, що за умовами кредитного договору від 19 вересня 2007 року ОСОБА_2 отримав кредитні кошти на картку за № НОМЕР_2.

Також, із заяви від 19 вересня 2007 року вбачається, що відповідачу видавалась кредитна картка саме за № НОМЕР_2, дата отримання: 29 травня 2008 року. При цьому, відповідно до графи «Банківські послуги» саме ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 паспорт НОМЕР_7, виданий Роменським РО УМВДУ 28 червня 1995 року, РНОКПП НОМЕР_1 просив банк відкрити йому кредитний рахунок (а.с. 8).

Остання кредитна картка за № НОМЕР_5 була видана позичальнику банком 22 грудня 2011 року зі строком дії до травня 2015 року, що підтверджується довідкою про перевипуск картки (а.с. 60).

Отже, висновок суду про недоведеність факту укладення між сторонами кредитного договору не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується доказами, зокрема, довідкою про перевипуск картки, розрахунком заборгованості та виписками по кредитному договору (а.с. 6 - 8, 52 - 60).

Умовами кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, а саме: в розмірі 7% від суми заборгованості впродовж строку кредитування. Крім того, сторонами було погоджено сплату відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом на рівні 36 % на рік (3 % на місяць). Тобто, ними було погоджено порядок і строки виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

З розрахунку заборгованості вбачається, що прострочена заборгованість зі сплати щомісячних платежів по погашенню кредиту та процентів виникла у відповідача з 28 лютого 2014 року, а у період з 13 червня 2008 року по 16 лютого 2014 року позичальник періодично вносив платежі за кредитним договором від 19 вересня 2007 року (а.с. 6 - 8).

В той же час, суд першої інстанції не врахував наведених норм матеріального права і обставин справи та не пересвідчився в обгрунтованості позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками за період з 28 лютого 2014 року (виникнення простроченої заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитними коштами) по 31 травня 2015 року (строк дії останньої перевипещеної картки).

Отже, розрахунок заборгованості за процентами за вищевказаний період виглядає наступним чином: 971,20 грн+477,70 грн=1448,90 грн.

З яких:

971,20 грн - заборгованість за процентами у період з 28 лютого 2014 року по 31 грудня 2014 року (3207,47х307 днівх36%/365);

477,70 грн - заборгованість за процентами у період з 01 січня 2015 року по 31 травня 2015 року (3207,47х151 деньх36%/365).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача тіла кредиту в розмірі 3207,47 грн та процентів за користування кредитними коштами на рівні 36 % річних за період з 28 лютого 2014 року по 31 травня 2015 року, тому позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню, а рішення суду, відповідно, необхідно скасувати, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: 4656,37 грн (3207,47 грн заборгованість за кредитом + 1448,90 грн. заборгованість за процентами) в якості заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 4 %, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 76,84 грн (4% від 1921 грн.) та за апеляційний розгляд справи в сумі 115,26 грн (4 % від 2881,50 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) 3207,47 грн боргу по тілу кредиту та 1448,90 грн боргу по процентам за користування кредитом, а всього стягнути 4656,37 грн заборгованості за кредитним договором № б/н від 19 вересня 2007 року.

В задоволені іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 76,84 грн та за апеляційний розгляд справи в сумі 115,26 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко