ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 612/756/18

Провадження № 22-ц/818/1478/19

04 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сватенко Н.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Близнюківського районного суду Харківської області, ухвалене 17 грудня 2018 року о 16 годині 00 хвилин у складі судді Мороз О.І. (повне судове рішення складено 27 грудня 2018 року),

УСТАНОВИВ:

22.10.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати нерухоме майно, а саме будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, поділити це майно та визнати за нею та відповідачем право власності на Ѕ частину будинку з господарськими спорудами. Стягнути із відповідача на її користь суму сплаченого судового збору у розмірі 2 568 грн. 49 коп.

В обґрунтування позову посилається на те, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.09.1994 по 23.09.2011. За цей час за спільні кошти подружжя побудувало спірний будинок з господарськими будівлями, введений в експлуатацію у 2001 році. Під час будівництва та введення будинку в експлуатацію вся дозвільна документація була оформлена на відповідача. З 2003 року шлюбно-сімейні відносини припинилися. Відповідач забрав усі документи на спірний будинок і позбавив ОСОБА_1 можливості зареєструвати право власності на свою частину. Позивач із дочкою переїхали жити до іншого будинку, не знімаючись із реєстрації в спірному будинку, а відповідач декілька років продовжував жити в спірному будинку. Пізніше виїхав на проживання до своїх батьків. Між сторонами у справі існувала усна домовленість, що будинок АДРЕСА_1 буде подарований дочці ОСОБА_4 по досягненню нею 16-ти річчя. Потім сторони домовились про вчинення подарунку на 18-ти річчя доньки.

У серпні 2018 року позивач дізналася, що право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 Від укладення договору дарування нерухомості на користь доньки відповідач відмовився. Саме з серпня 2018 ОСОБА_1 почав перебіг строк позовної давності.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2018 року у задоволені позову відмовлено з підстав пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності. При цьому суд виходив із доведеності належності спірного будинку сторонам у справі на праві спільної сумісної власності.

Не погодившись з цим рішенням ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, звернулася з апеляційною скаргою, у якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Також просить стягнути з відповідача судові витрати, що складаються з витрат по сплаті судового збору у суді першої та апеляційної інстанції та витрат, що підлягають сплаті за професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на те, що початок строку позовної давності слід обраховувати не з дати ухвалення рішення про розірвання шлюбу між сторонами, а з часу, коли відповідач дізналася чи могла дізнатися про порушення свого права. ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав після реєстрації відповідачем права власності на житловий будинок за собою у серпні 2018 року. До цього часу спору між сторонами не було, оскільки ОСОБА_2 не вчиняв дій по привласненню майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 проти її задоволення заперечує, просить рішення суду залишити без змін. Проти стягнення з нього судових витрат заперечує у зв'язку з відсутністю документального підтвердження їх розміру. Просить стягнути з позивачки на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 2,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, з 03.09.1994 по 23.09.2011 ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1) та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8, 10).

Згідно копії довідки №52 від 19.09.2018 Близнюківського малого підприємства технічної інвентаризації вказаним підприємством була заведена інвентаризаційна справа № 6845 на житловий будинок АДРЕСА_1 і станом на 30.08. 2016 виготовлений технічний паспорт. Вартість будинку та інших споруд на цю дату становить 513 696 грн. За даними архівних реєстраційних матеріалів станом на 21.12. 2012 право власності на житловий будинок не було зареєстроване. При цьому житловий будинок за вказаною адресою літера «А-1» з прибудовою літера «а» та тамбуром літера «а1» побудований та прийнятий в експлуатацію у 2001 році. Підприємством також прийнято до уваги, що право власності на будинок 03.03.2018 було зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с.13).

Реєстрація права власності 03.03.2018 за відповідачем посвідчується також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №135476265. Підставою виникнення права власності зазначено акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації, виданий 02.01.2001, та рішення органу місцевого самоврядування (а.с.11,12).

Пунктом 4 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР (1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Згідно із ч.1 ст. 17, ст. 16 Закону України № 697-ХІІ від 07.02.1991 «Про власність», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України (надалі КпШС).

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Оскільки спірний житловий будинок прийнято в експлуатацію у 2001 році, тобто до 2004 року, при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було набуто в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 28, 29 КпШС України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Суд першої інстанції виходив з того, що згідно пояснень ОСОБА_1 шлюбно-сімейні відносини з ОСОБА_2 припинилися у 2003 році. Саме з цього часу позивач довідалася про порушення своїх майнових прав. Позов було подано у 2018 році, тому з посиланням на ч.3 ст. 29 КпШС та заяву ОСОБА_2 суд застосував наслідки спливу трирічного строку позовної давності та відмовив у задоволенні позову про поділ майна подружжя.

Разом з тим, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Таким чином, суд першої інстанції помилково виходив з того, що з часу припинення шлюбно-сімейних відносин у 2003 році позивач дізналася про порушення своїх майнових прав на будинок. ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на будинок АДРЕСА_1 03.03.2018 (а.с. 11-12). Доказів вчинення відповідачем дій щодо оспорювання права власності колишньої дружини на будинок матеріали справи не містять. ОСОБА_1 звернулася до суду із дійсним позовом 22.10.2018 року (а.с. 3-5), тобто в межах встановленого ст. 72 Сімейного кодексу України трирічного строку позовної давності.

В суді першої інстанції сторони не заперечували, що будинок будувався та був прийнятий в експлуатацію в період шлюбу, на той час сторони проживали разом, вели спільне господарство, кожен працював.

Враховуючи, що спірний житловий будинок продовжував перебувати у спільній власності подружжя ОСОБА_1 до 2011 року, при його поділі у якості спільного сумісного майна подружжя необхідно застосовувати і положення чинного на той час СК України.

Частиною 4 статті 65 СК України визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи викладене, житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і кожному з колишнього подружжя належить право власності на Ѕ його частину.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Апеляційна скарга ОСОБА_3, подана в інтересах ОСОБА_1, є обґрунтованою. Рішення суду належить скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).

ОСОБА_1 при зверненні до суду сплатила 2 568 грн. 49 коп. судового збору, виходячи з ціни позову (а.с. 1), та 3 852 грн. 74 коп. при подачі апеляційної скарги.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (ч.1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи обґрунтованість апеляційної скарги позивача, з відповідача на її користь належить стягнути 6 421 гривню 23 копійки судового збору (2568,49+3852,74).

За змістом ч.1, п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами : розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Професійну правничу допомогу ОСОБА_1 при розгляді справи в суді апеляційної інстанцій надавала адвокат ОСОБА_3 на підставі договору № 08/01/19 від 08 січня 2019 року. Вартість наданих нею послуг згідно додатку № 1 зазначеного договору складає 3000 гривень та підлягає оплаті протягом двох робочих днів з дня винесення рішення Харківським апеляційним судом у дійсній цивільній справі (а.с. 76-77)

Тому судова колегія вважає необґрунтованими заперечення відповідача проти стягнення з нього на користь позивачки витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги у зв'язку з не доведенням їх фактичного розміру та сплати на користь адвоката. Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 3000 грн. витрат, що підлягають сплаті останньою за отримання послуг з правничої допомоги.

Керуючись ст. 367, 371, 374, 376, 380-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна задовольнити.

Визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку та за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 421 (шість тисяч чотириста двадцять одну) гривню 23 копійки судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та 3000 (три тисяч) гривень витрат, пов'язаних з правничою допомогою.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний