Номер провадження: 22-ц/813/2314/19
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Після уточнення позовних вимог, позивач просить суд стягнути на свою користь з відповідачки: суму боргу у розмірі 14850 доларів США, відповідно курсу НБУ на день ухвалення рішення, та три відсотки річних від простроченої суми за 354 дня прострочки, а саме суму у розмірі 11760,32 грн.; суму боргу у розмірі 20000 доларів США, відповідно курсу НБУ на день ухвалення рішення, та три відсотки річних від простроченої суми за 354 дня прострочки, а саме суму у розмірі 15717,60 грн.; суму боргу у розмірі 31000 доларів США, відповідно курсу НБУ на день ухвалення рішення, та три відсотки річних від простроченої суми за 354 дня прострочки, а саме суму у розмірі 24362,28 грн.; суму боргу у розмірі 36200 доларів США, відповідно курсу НБУ на день ухвалення рішення, та три відсотки річних від простроченої суми за 339 днів прострочки, а саме суму у розмірі 27243,40 грн.; а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3654,00 грн. та 121,80 грн.

При цьому позивач посилається на те, що 08.01.2015 року між ним та ОСОБА_2 були укладені договори позики, у відповідності до яких позивач передав відповідачці грошову позику в розмірі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, 31000 (тридцять одна тисяча) доларів США та 14850 (чотирнадцять тисяч вісімсот п'ятдесят) доларів США, зі строком повернення 05.03.2015 року. У той же день був укладений Договір позики на суму 36200 (тридцять шість тисяч двісті), зі строком повернення 20.03.2015 року. На підтвердження укладених договорів позики відповідачка надала позивачу власноручно написані розписки від 08.01.2015 року.

Однак, у порушення прийнятих на себе зобов'язань, відповідачка до теперішнього часу не повернула суми позики. На вимогу позивача про повернення позики, відповідачка ухиляється від виконання зобов'язань.

Крім того, позивач вважає, що у зв'язку з простроченням відповідачкою взятих на себе зобов'язань з неї підлягає стягненню за кожною сумою боргу - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання, втрати від інфляції та проценти за користування коштами, на день винесення рішення.

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 23 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задоволено.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 лютого 2016 року та ухвалити нове справедливе, по суті позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до с. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 08.01.2015 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 14850 (чотирнадцять тисяч вісімсот п'ятдесят) доларів США, які зобов'язувалась повернути до 05.03.2015 року, про що відповідачкою була власноручно написана розписка.

08.01.2015 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, які зобов'язувалась повернути до 05.03.2015 року, про що відповідачкою була власноручно написана розписка.

08.01.2015 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 31000 (тридцять одна тисяча) доларів США, які зобов'язувалась повернути до 05.03.2015 року, про що відповідачкою була власноручно написана розписка.

Крім того, 08.01.2015 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 36200 (тридцять шість тисяч двісті) доларів США, які зобов'язувалась повернути до 20.03.2015 року, про що відповідачкою була власноручно написана розписка.

У зазначені в розписках терміни, ОСОБА_2 обумовлену суму позики ОСОБА_5 не повернула.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом ( ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Ці підстави зазначені в ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбаченого договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Обґрунтованою є позиція суду, що ОСОБА_2 не виконала перед позивачем своїх зобов'язань, які виникли в неї внаслідок укладання договорів позики від 08.01.2015 року, оскільки в матеріалах справи немає жодних документальних підтверджень про повернення сум позики позивачу.

У зв'язку з вищезазначеним суд першої інстанції умотивовано задовольнив вимогу позивача про стягнення на його користь з відповідачки суму боргу за договорами позики від 08.01.2015 року, а саме: суми у розмірі 14850 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на день ухвалення рішення еквівалентно 401098,50 грн. (станом на 23.02.2016); суми у розмірі 20000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на день ухвалення рішення еквівалентно 540200,00 грн.; суми у розмірі 31000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на день ухвалення рішення еквівалентно 837310,00 грн.; суми у розмірі 36200 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на день ухвалення рішення еквівалентно 977762,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу позивача щодо стягнення з позивачки трьох відсотків річних від прострочених сум боргу за договорами позики від 08.01.2015 року та погодився з розрахунками позивача виходячи з насутпного.

Відповідно до договору позики 14850 доларів США від 08.01.2015 року, три відсотки річних від простроченої суми складає 11670,32 грн. (у розрахунку 401098,50 грн. (сума боргу згідно курсу НБУ на день винесення рішення) х 3% / 365 (кількість днів у році) х 354 ( кількість днів прострочення).

Відповідно до договору позики 20000 доларів США від 08.01.2015 року, три відсотки річних від простроченої суми складає 15717,60 грн. (у розрахунку 540200 грн. (сума боргу згідно курсу НБУ на день винесення рішення) х 3% / 365 (кількість днів у році) х 354 ( кількість днів прострочення).

Відповідно до договору позики 31000 доларів США від 08.01.2015 року, три відсотки річних від простроченої суми складає 24362,28 грн. (у розрахунку 837310,00 грн. (сума боргу згідно курсу НБУ на день винесення рішення) х 3% / 365 (кількість днів у році) х 354 ( кількість днів прострочення).

Відповідно до договору позики 36200 доларів США від 08.01.2015 року, три відсотки річних від простроченої суми складає 27243,40 грн. (у розрахунку 977762,00 грн. (сума боргу згідно курсу НБУ на день винесення рішення) х 3% / 365 (кількість днів у році) х 339 ( кількість днів прострочення).

Підсумовуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності правильним є висновок суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, та надані позивачем докази на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, є належними, достовірними та допустимими виходячи з вищевикладеного.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на упередженість судді, порушення секретарем судового засідання та суддею вимог ст. 163 ЦПК щодо відкриття судового засідання як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 379 , 381-384 ЦПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 лютого 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено12.04.2019року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький