РІШЕННЯ

Іменем України

03.04.2019 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої - судді Мартинишин М.О.

з участю секретаря Мацко Х.Д.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ПрАТ АСК «Скарбниця» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-технічне підприємство «Жидачівавтотранс» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути із відповідачів на свою користь суму страхового відшкодування у розмірі 5 353( пять тисяч триста пятдесят три) грн. 32 коп. та судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 29.01.2016 року ПрАТ АСК «Скарбниця» уклала договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за полісом №АІ/8859909.

04.01.2017 року о 11:40 год. по вул. Стрийська- Рубчака у м.Львові відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ВАЗ 21063 д.н.з ВС 0887 АХ та транспортним засобом БАЗ А079.19 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням відповідачаОСОБА_2, який винним був у даному ДТП. ПрАТ АСК «Скарбниця» здійснила на користь ОСОБА_4 виплату страхового відшкодування в розмірі 5 353,32грн.. Окрім цього, ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП виконував свої трудові обовязки у ОСОБА_5 ВТП «Жидачівавтотранс» відповідно до наказу №15-к від 15.04.2015 року. Відтак просить позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідачів в порядку регресу 5 353,32грн..

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеному у позові. Просить позов задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали, заперечили позовні вимоги та зазначила, що вина ОСОБА_2 у даному ДТП відсутня, постановою суду така не була встановлено. Окрім цього, ОСОБА_2 продовжив рух 04.01.2017 року о 11:40 год. по вул. Стрийська- Рубчака у м.Львові транспортним засобом БАЗ А079.19 д.н.з. НОМЕР_1 так як він був переконаний, що він не причетний до цього ДТП і відтак не визнає себе винним в ДТП. При цьому ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП виконував свої трудові обовязки відповідно до наказу №15-к від 15.04.2015 року, а тому має бути він третьою особою. Просить відмовити у задоволенні його позовних вимог за безпідставністю позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_5 ВТП «Жидачівавтотранс» у судове засідання не зявився, подав заяву з якої видно, що він просить справу заслухати у його відсутності, позов заперечує так як вина ОСОБА_2 про причетність до даного ДТП судом не була встановлена та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 29.01.2016 року між ПрАТ АСК «Скарбниця» та ОСОБА_5 ВТП «Жидачівавтотранс» був укладений договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за полісом №АІ/8859909, предметом якого є страхування транспортного засобу БАЗ А079.19 д.н.з. НОМЕР_1.

04.01.2017 року о 11:40 год. по вул. Стрийська- Рубчака у м.Львові відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ВАЗ 21063 д.н.з ВС 0887 АХ та транспортним засобом БАЗ А079.19 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_2, внаслідок чого автомобілі отримали технічні пошкодження.

Постановою Жидачівського районного суду Львівської області від 11.09.2017 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст.ст.124,122-4 КУпАП закрито у звязку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, на підставі ст. 38 КпАП України.

Відповідно до ст. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У Постанові № 4 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», а саме підпункті 4, пункту 4 цього Пленуму зазначено, що суд повинен з'ясовувати чи місить постанова суду про закриття провадження по адміністративній справі відповіді на питання проте, чи мало місце ДТП, чи та сталася вона з вини відповідача.

Так, дійсно, з вищевказаної постанови Жидачівського районного суду Львівської області від 11.09.2017 року, вбачається, що цією постановою провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_2 закрито за закінченням строків давності притягнення особи до адміністративної відповідальності, без встановлення вини відповідача ОСОБА_2 у ДТП, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль НОМЕР_2 - ОСОБА_4.

Разом з тим, відповідно до цього ж Пленуму ВССУ, відсутність складу злочину (правопорушення), не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Така постанова суду, як і постанова про відмову в порушенні кримінальної справи, закриття кримінального провадження є доказом по справі, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі, у порядку передбаченому ЦПК України.

Таким чином, виходячи з того, що в матеріалах адміністративної справи є докази, що свідчать про вину ОСОБА_2 у скоєнні адміністративних правопорушень передбачених чт.ст. 124,122-4 КУпАП, а саме протокол про адміністративне правопорушення серії БР №260936 від 04.01.2017 року складений відносно ОСОБА_2 та довідкою про дорожньо-транспортну пригоду №256000 від 26.05.2017 року, як на особу вину у ДТП, постановою Жидачівського районного суду Львівської області від 11.09.2017 року, адміністративне провадження закрито не з реабілітуючих підстав (реабілітуюча підстава - відсутність події і складу адміністративного правопорушення), а за закінченням строків давності, закриття адміністративного провадження з підстав, визначених ст. 38 КУпАП правопорушником ОСОБА_2 не оспорювалося, суд приходить до висновків про наявність підстав для цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 у даному ДТП.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою яка її завдала.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої шкоди не тільки безпосередньо особою, яка завдала шкоду, а й іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо), але, в той же час, не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор, тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Зокрема, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 р. № 1961 - IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів " (далі - Закон № 1961 - IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до положень ст. 22.1 Закону № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Судом також встановлено, що 06.01.2017 року потерпілий ОСОБА_4 звернувся до ПрАТ АСК «Скарбниця» із заявою про настання страхового випадку та 20.02.2017 року із заявою про виплату страхового відшкодування.

ПрАТ АСК «Скарбниця» розглянула цей випадок як страховий, та на основі страхового акту №04/цв/17 затвердженого 09.03.2017 року, ПрАТ АСК «Скарбниця» виплатила страхове відшкодування потерпілому ОСОБА_4 на суму 5 353,32 грн., що підтверджується платіжним дорученням №513 від 09.03.2017 року.

Згідно ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до положень п «в» п.п.38.1.1. ч.38.1 ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушувала право, примусово виконання обовязку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскільки відповідач залишив місце ДТП, то позивач, виплативши потерпілій стороні страхове відшкодування, в порядку положень ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" набув право регресної вимоги.

Як вбачається із копії трудової книжки ОСОБА_2 та наказу №15-к від 15.04.2015 року, що ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП виконував свої трудові обовязки у ОСОБА_5 ВТП «Жидачівавтотранс».

Таким чином, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортною пригодою, що трапилась з вини ОСОБА_2, повинна відшкодовуватися його роботодавцем, а саме ОСОБА_5 ВТП «Жидачівавтотранс» - володільцем джерела підвищеної небезпеки.

Отже, суд виходячи із меж заявлених позивачем вимог, вважає, що суму страхового відшкодування у розмірі 5 353,32 гривень слід стягнути з відповідача ОСОБА_5 ВТП «Жидачівавтотранс» як власника джерела підвищеної небезпеки на користь позивача, а в частині позовних вимог про стягнення коштів із відповідача ОСОБА_2 слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_5 ВТП «Жидачівавтотранс» на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати в розмірі 1600 грн. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Керуючись ст.ст.4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-технічне підприємство «Жидачівавтотранс» на користь ПрАТ АСК «Скарбниця» суму страхового відшкодування у розмірі 5 353( пять тисяч триста пятдесят три) грн. 32 коп. та судові витрати у розмірі 1 600(одна тисяча шістсот) грн. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви, а всього разом 6 953( шість тисяч девятсот пятдесят три) грн. 32 коп..

В частині позовних вимог про стягнення коштів із відповідача ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України п. п. 15., 15.5 до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційна скарга на ухвалу суду подається через Франківський районний суд м.Львова.

Дата складення повного судового рішення - 16.04.2019 року.

Суддя: Мартинишин М.О.