ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/7733/18 Головуючий суддя І інстанції Семіряд І. В.
Провадження № 22-ц/818/2240/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про захист честі, гідності та ділової репутації, з них:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2019 року, постановлену у складі головуючого судді Семіряд І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до судді Харківського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації,

встановив:

01 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернувся до районного суду з позовом до судді Харківського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14.01.2019 року зазначену цивільну справу передано на розгляд Дзержинському районному суду м. Харкова, у зв'язку з тим, що справа територіально підсудна цьому суду.

11 лютого 2019 вказана цивільна справа надійшла в провадження Дзержинського районного суду міста Харкова.

Позовна заява обґрунтована тим, що суддею ОСОБА_5. поширено недостовірну інформацію, розповсюджену ним шляхом публікації 25.07.2018 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень свого рішення від 18.07.2018 по адміністративній справі №820/4158/18 за позовом ОСОБА_4 до кваліфікаційно- дисциплінарної комісії адвокатури Харківської області про визнання протиправним та скасування рішення, в якому наведені недостовірні відомості, що принижують честі, гідність та ділову репутацію адвоката ОСОБА_3 З поданої позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_5 оскаржує процесуальні дії судді Харківського окружного адміністративного суду ОСОБА_5, пов'язаних із розглядом справи.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктом першим частини першої ст.186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 проситьухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала незаконна, необґрунтована, постановлена з порушенням процесуального закону, висновки судді не відповідають обставинам справи.

Вказав, що відмовляючи у відкритті провадження за п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суд не роз'яснив йому до юрисдикції якого суду віднесено розгляд даної справи, якщо вона не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Зазначає, що оскаржує не процесуальні дії суду, а дії, вчинені суддею ОСОБА_5. поза процесом, навіть учасником якого він не був. ОСОБА_5 розповсюдив відомості про нього за власною недбалістю, шляхом опублікування у Єдиному державному реєстрі судових рішень тексту рішення по справі №820/4158/18, у загальному доступі, що шкодить його честі, гідності та ділової репутації, які були зазначені лише у позовній заяві громадянина ОСОБА_4, який звернувся до адміністративного суду з позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Харківської області.

Вказав, що пред'явив позов до судді як до фізичної особи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, за відсутності усіх учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд справи і не з'явилися в судове засідання без поважних причин, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно до положень ст. 372 ЦПК України, перевірила законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем викладені позовні вимоги, які є по суті оскарженням процесуальних дій(бездіяльності) судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Суд апеляційної інстанції погоджується таким висновком суду.

Відповідно до пункту першого частини першої ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається із піждстав та предмету позовної заяви ОСОБА_3, він не згодний саме з процесуальними діями судді Харківського окружного адміністративного суду ОСОБА_5, пов'язаних із розглядом справи, а саме: з тим, що суд під головуванням відповідача зазначив у своєму рішенні інформацію стосовно позивача, яка на його думку не відповідає дійсності, не підтверджена та перевірена судом (а.с. 1).

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями частини першої ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» передбачено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Згідно до ч.ч. 2, 5 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв'язку із вищевикладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України).

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується із висновком судді суду першої інстанції про те, що позов до судді не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України, оскільки суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, тобто не є приватною особою, до якої можна звернутися з позовом.

Заяви, скарги, спрямовані на притягнення судді як відповідача, не підлягають розгляду в суді, так як законом передбачений інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя, а відтак суд першої інстанції правильно застосував положення ст.ст.125,129,129-1 Конституції України, ст.1176 ЦК України, ст.ст.13,23 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади».

Зазначене також відповідає вимогам статей 6,41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. У навденій нормі ст. 1176 ЦК України передбачена цивільно-правова відаповідальність держави, а не судді, якщо шкода була завдана потепілій особі внаслідок ухвалення завідомо неправосудне рішення, і така обставина встановлюється лише вироком суду.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема викладена у тексті п.36 рішення у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (заява №20347/03), свідчить про те, що «позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову. Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним».

Враховуючи наведене, ухвала постановлена суддею суду першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків судді суду першої інстанції не спростовують, а тому оскаржена ухвала залишається без змін, що узгоджується із приписами ст.375 ЦПК України.

Враховуючи викладена, судова колегія вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 08 квітня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський