ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4045/19 Справа № 205/2365/18 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
Категорія: 54
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Нестле Україна

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Нестле Україна про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та лікарняні, вихідну допомогу, добові за відрядження, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ Нестле Україна про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та лікарняні, вихідну допомогу, добові за відрядження, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовна заява мотивована тим, що з 03.04.2006 року він почав працювати у ТОВ Нестле Україна на посаді фахівця по роботі з ключовими клієнтами відділу продажу.

01 вересня 2006 року позивач був переведений на посаду провідного фахівця по роботі з ключовими клієнтами, а 02.04.2007 року на посаду менеджера по роботі з ключовими клієнтами.

06 березня 2018 року позивач отримав наказ відповідача від 06.03.2018 року № 06/03, відповідно до якого йому слід було 07.03.2018 року прибути до головного офісу відповідача, який знаходиться в м. Києві. Прибувши 07.03.2018 року до головного офісу ТОВ Нестле Україна, йому було повідомлено про звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП України у звязку з виявленням невідповідності працівника внаслідок недостатньої кваліфікації.

Позивач вважав, що його звільнення є незаконним (так як здійснено відповідачем з грубим порушенням вимог діючого законодавства України), і як наслідок, позивач повинен бути поновлений на роботі з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інших передбачених чинним законодавством виплат, в тому числі моральної шкоди, яку він оцінив в 1 000 000,00 грн.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ Нестле Україна від 07.03.2018 року про звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді провідного фахівця по роботі з ключовими клієнтами ТОВ Нестле Україна з 08.03.2018 року; стягнути з ТОВ Нестле Україна на його користь 1 000 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.03.2018 року по 09.08.2018 року в розмірі 205 261,16 грн., заробітну плату за відпрацьований час, грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки (ч.1 ст. 83 КЗпП України) та лікарняних в розмірі 29 077,33 грн., вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку за звільнення на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України (ст. 44 КЗпП України) в розмірі 37 499,64 грн., добові за час перебування у відрядженні у м. Києві з 06.03.2018 по 07.03.2018 (ст. 121 КЗпП України) та витрат по найму жилого приміщення в розмірі 1 350,00 грн., середній заробіток за час затримки сплати належних йому сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України за період з 08.03.2018 року по 09.08.2018 року в розмірі 205 261,16 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ Нестле Україна від 07.03.2018 року про звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця по роботі з ключовими клієнтами відділу продажу ТОВ Нестле Україна з 08.03.2018 року.

Стягнуто з ТОВ Нестле Україна на користь ОСОБА_1: 100 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.03.2018 року по 09.08.2018 року в розмірі 188 289,86 грн. без утримання податків, зборів та інших обовязкових платежів; вихідну допомогу (в розмірі не менше середнього місячного заробітку за звільнення на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України) в розмірі 37 499,73 грн.; добові за час перебування у відрядженні у м. Києві з 06.03.2018 року по 07.03.2018 року та витрати по найму жилого приміщення в розмірі 1 350,00 грн. без утримання податків, зборів та інших обовязкових платежів; судовий збір в розмірі 1 000,00 грн., а всього 328 139,59 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

В апеляційній скарзі ТОВ Нестле Україна, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 03.04.2006 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду провідного фахівця по роботі з ключовими клієнтами відділу по роботі з ключовими клієнтами ТОВ Нестле Україна, що підтверджується витягом з наказу про прийом на роботу від 03.04.2006 року № 35.

01 вересня 2006 року позивача переведено на посаду менеджера по роботі з ключовими клієнтами відділу по роботі з ключовими клієнтами ТОВ Нестле Україна, 02.04.2007 року позивача переведено на посаду провідного фахівця по роботі з ключовими клієнтами ТОВ Нестле Україна, що підтверджується копією трудової книжки.

07 березня 2018 року на виконання наказу ТОВ Нестле Україна №06/03 від 06.03.2018 року, позивач прибув до головного офісу відповідача, де йому було повідомлено про звільнення за п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з виявленням невідповідності працівника внаслідок недостатньої кваліфікації.

Наказом ТОВ Нестле Україна № 121 від 07.03.2018 року позивача звільнено з посади провідного фахівця по роботі з ключовими клієнтами відділу продажу ТОВ Нестле Україна з 07.03.2018 року на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України у звязку з виявленням невідповідності працівника внаслідок недостатньої кваліфікації.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку про незаконність звільнення позивача, поновивши його на роботі та визнавши незаконним і скасувавши наказ ТОВ Нестле Україна від 07.03.2018 року про звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст. 40 КЗпП України.

Однак, колегія суддів у повній мірі погодитися з такими висновками суду не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 5-1 КЗпП держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обовязків вимагає доступу до державної таємниці.

Положеннями ч.2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів розяснено, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обовязків чи їх виконання протипоказано за станом здоровя або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і не можливо перевести, за його згодою на іншу роботу.

Всупереч вимог ч.2 ст. 40 КЗпП України, ТОВ Нестле Україна не вживались заходи щодо можливого працевлаштування ОСОБА_1, не пропонувались інші посади, на яких міг би працювати позивач.

Доводи ТОВ Нестле Україна викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки в ході розгляду справи у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку і фактично зводяться до незгоди відповідача із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для звільнення позивача, а також до незгоди з наданою судом оцінкою доказів, якими позивач обґрунтовував незаконність свого звільнення.

В суді апеляційної інстанції було зобов»язано обов»язкову явку в судове засідання представника апелянта, для надання пояснень щодо доводів апеляційної скарги. Крім того, направлено судовий запит для надання доказів у обгрунтування доводів апеляційної скарги, а саме, надати суду апеляційної інстанції: - розпорядчі документи, які регламентують порядок проведення перевірок та/або здійснення ревізійних дій в Товаристві з обмеженою відповідальністю Нестле Україна; - довідку, в який навести відповідь на наступне питання, а саме: Чи виявлені позаплановою перевіркою, яка проводилась 23.02.2018 року будь-які порушення у роботі ОСОБА_1 та/або відділу NKK по Східному регійону Товариства з обмеженою відповідальністю Нестле Україна ? (до відповіді на це питання обовязково долучити належні письмові докази, які підтверджують відповідні обставини); - докази підтвердження фактів виявлення Товариством з обмеженою відповідальністю Нестле Україна невідповідності виконуваної роботи (посаді) ОСОБА_1 саме через його недостатню кваліфікацію? (до відповіді на це питання обовязково долучити належні письмові докази, які підтверджують відповідні обставини).

На запит суду відповідачем 05.04.2019 року надано відповідь, яку представник ТОВ Нестле Україна підтримала у судовому засіданні 11 квітня 2018 року. Та пояснила, що із перевірки документі, не мають можливості надати письмові відповіді на запитувану судом інформацію. Крім того, представником апелянта зазначено, що будь-яких клопотань суду заявлять не бажають, додаткових доказів надавати також не бажають.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що відповідачем не було доведено належними і допустимими доказами невідповідності позивача займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача було здійснено з порушенням вимог трудового законодавства.

Згідно ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, доводи апеляційної скарги ТОВ Нестле Україна про те, що позивачем не було доведено належними доказами завдання йому моральної шкоди, на увагу не заслуговують, оскільки суперечать вимогами закону.

Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП України.

Судом встановлено факт порушення трудових прав ОСОБА_1, що на думку колегії суддів спричинило моральні переживання позивача через неправомірність дій роботодавця.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з визначеним судом до стягнення з відповідача на користь позивача розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

За змістом статей 23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 розяснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 100 000,00 грн. до 2 000,00 грн.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині скасування наказу ТОВ Нестле Україна від 07.03.2018 року про звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст. 40 КЗпП України.

Колегією суддів встановлено, що оспорюваний наказ виданий відповідною посадовою особою і в межах його компетенції, тобто жодних підстав для скасування наказу немає, а оскільки, позивач звільнений з роботи з порушенням норм трудового законодавства, тобто незаконно, то цей наказ, щодо звільнення позивача, може бути визнаний лише незаконним.

Однак, суд першої інстанції на зазначене увагу не звернув та помилково прийшов до висновку про скасування оспорюваного наказу.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення в частині скасування наказу ТОВ Нестле Україна від 07.03.2018 року про звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст. 40 КЗпП України підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового про відмову в задоволенні вказаної позовної вимоги, а в частині розміру присудженого до стягнення моральної шкоди змінити з 100 000,00 грн. на 2 000,00 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Нестле Україна задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2019 року в частині скасування наказу Товариства з обмеженою відповідальністю Нестле Україна від 07 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст. 40 КЗпП України скасувати та постановити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні вказаної позовної вимоги.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2019 року в частині розміру присудженого до стягнення моральної шкоди змінити з 100 000,00 грн. на 2 000,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_2