Справа № 338/713/17
Провадження № 22-ц/4808/637/19
Головуючий у 1 інстанції Круль І. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду в складі судді Круль І.В., ухвалене 16 квітня 2018 року в смт. Богородчани Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Богородчанської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Богородчанська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсними рішень селищної ради та свідоцтв про право власності, визнання права власності на частину житлового будинку,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , Богородчанської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Богородчанська районна державна нотаріальна контора, в якому просила визнати недійсними рішення Богородчанської селищної ради №87 від 14 жовтня 1993 року, свідоцтво про право власності на житловий будинок від 10 листопада 1993 року, свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 січня 1994 року, рішення Богородчанської селищної ради №17 від 17 січня 2006 року, свідоцтво про право власності від 3 травня 2006 року, реєстрацію права власності на нерухоме майно на спірне будинковолодіння та визнати за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , шлюб між якими було укладено 17 лютого 1979 року. За час спільного проживання батьки побудували житловий будинок та надвірні споруди по АДРЕСА_1 . У лютому 1984 році мати померла.

29 червня 1985 року між батьком та ОСОБА_8 укладено шлюб, який рішенням Богородчанського районного суду від 3 березня 1992 року розірвано. 17 березня 1992 року припинення шлюбу зареєстровано у відділі РАЦСу Богородчанського районного управління юстиції.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_6 , унаслідок чого відкрилась спадщина на спірне будинковолодіння. 17 січня 1994 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадшину за законом. Вважала, що вказане свідоцтво є незаконним та таким, що порушує її спадкові права. Відповідачка ОСОБА_2 приховала від нотаріуса факт розлучення, тому не могла спадкувати як спадкоємець першої черги по закону і безпідставно отримала у спадщину після смерті колишнього чоловіка 1/4 частину будинковолодіння.

Окрім того, після смерті матері ОСОБА_9 вони з батьком порівну успадкували її частку будинку. Відтак, після смерті батька у 1992 році спадкова маса складалась не з цілого будинковолодіння, а лише з 3/4 його частки, яку вправі були успадкувати діти покійного ОСОБА_6 - вона та відповідачі ОСОБА_10 , ОСОБА_4 Тому вона має право на 1/2 спірного будинковолодіння (1/4 частку - після смерті матері та 1/4 частку - після смерті батька).

Також зазначала, що рішення Богородчанської селищної ради від 14 жовтня 1993 року №87, яким затверджено акт державної комісії про прийняття в експлуатацію будинку АДРЕСА_2 та оформлено за померлим ОСОБА_6 право власності на цей будинок прийняте з порушенням вимог законодавства, оскільки відповідно до ст.9 ЦК України в редакції 1963 року в момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи.

Оскільки про розірвання шлюбу між батьком та ОСОБА_2 дізналась 22 червня 2016 року, тому просила поновити строк позовної давності для звернення з цим позовом до суду.

Рішенням Богородчанського районного суду від 16 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено загальну позовну давність, а відповідач ОСОБА_2 заявила про застосування наслідків спливу позовної давності, що відповідно є підставою для відмови в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час смерті батька вона була малолітньою. Тому скориставшись її віком та відсутністю опікуна відповідач ОСОБА_2 подала нотаріусу підроблений дублікат свідоцтва про шлюб. На його підставі останню включено у коло спадкоємців першої черги, не зважаючи на той факт, що на час смерті спадкодавця вона вже не була його дружиною. У 1996 році опікун в її інтересах звернувся до суду із позовом про розподіл будинку. Згідно з мировою угодою, затвердженою судом, вона отримала частку будинковолодіння в натурі, яка ще у 1994 році при видачі нотаріусом свідоцтва про спадщину спадкоємцям за законом була визначена розрахунково. Відповідно у їх число включено і ОСОБА_2 , яка не мала права спадкувати як спадкоємець першої черги.

Вказувала, що з часу смерті батька вона ніколи і ні від кого не чула про його розлучення з ОСОБА_22 тому не знала і не могла знати про порушення своїх прав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права. При цьому вказувала, що в 2006 році на час оформлення документів про право власності на належну частину домоволодіння ОСОБА_1 була повнолітньою, дієздатною особою, а тому могла і мала можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Окрім того, станом на на час одруження її з ОСОБА_6 спірний житловий будинок був лише вимурований, накритий і не придатний для проживання, що підтверджується довідкою Богородчанської селищної ради від 5 травня 1995 року. Після укладення шлюбу у період з липня 1985 року по жовтень 1986 року вони завершили будівельні роботи у двох кімнатах та кухні, після чого перейшли проживати в цю частину. З 1986 року по 1992 роки продовжували роботи в іншій частині будинку. Крім того, ухвалою Богородчанського районного суду від 2 липня 1996 року затверджено мирову угоду, згідно якої позивачу визначено конкретні приміщення загальною площею 57 кв.м, що складає 2/5 ідеальної частки. Відтак, всі майнові права позивача повністю реалізовано.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 16 квітня 2018 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 Скасовано постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 вересня 2018 року та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи рішення апеляційного суду суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний суд застосувавши позовну давність, не вказав чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець О.А. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , їхній та ОСОБА_4 представник - адвокат Павликівська Г.М. доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник Богородчанської селищної ради та державний нотаріус Богородчанської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилися будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що згідно ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що після досягнення повноліття позивач мала об`єктивну можливість знати або могла дізнатися як про порушення свого права, так і щодо сімейного стану батька на час його смерті. В той же час з позовом до суду звернулася тільки 12 липня 2017 року, тобто більше ніж через вісімнадцять років після досягнення повноліття та через одинадцять років після оформлення у 2006 році правовстановлюючих документів на частину домоволодіння. Будь-яких переконливих, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску позовної давності ОСОБА_1 суду не надала, а відповідач ОСОБА_2 заявила про застосування наслідків спливу позовної давності.

Однак, повністю погодитися з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може з огляду на наступне.

При цьому колегія суддів також враховує вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, які відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України є обов`язковими при новому розгляді справи для суду першої чи апеляційної інстанції.

В силу ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України.

Виходячи зі змісту цих норм позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Натомість, місцевем судом не зроблено жодних висновків щодо наявності чи відсутності порушених прав або охоронюваних законом інтересів позивача, без яких дійти переконання про наявність чи відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності неможливо.

З матеріалів справи вбачається, що 17 лютого 1979 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 було укладено шлюб. В цьому шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась дочка - позивач ОСОБА_13 (а.с.17 т.1). У зв`язку із реєстрацію 27 квітня 1999 року шлюбу її прізвище змінено на ОСОБА_13 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати ОСОБА_7 померла ( а.с. 15 т.1).

29 червня 1985 року батько зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 У подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_10 , 1986 року народження, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина на належне йому майно.

З`ясовано, що до реєстрації першого шлюбу рішенням Богородчанської селищної ради від 9 лютого 1979 року № 3 батькові позивача було виділено земельну ділянку площею 700 кв.м для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 . При цьому строк початку будівництва встановлено не пізніше 9 лютого 1980 року, а закінчення - 9 лютого 1982 року (а.с. 26 т.1).

Згідно зі ст. 101 ЦК УРСР в редакції 1963 року в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Порядок реєстрації права власності на житлові будинки регулювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою наказом Міністерства комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року (далі - Інструкція), яка втратила чинність 13 грудня 1995 року. При цьому пунктом 11 додатку N 1 «Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» до Інструкції встановлено, що правовстановлюючими документами є рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки і про дозвіл цього будівництва, акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію.

З матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 1993 року приймальною комісією в складі уповноважених осіб відповідних установ та організацій в присутності дружини забудівника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 складено акт прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських примішень індивідуального забудівника. Рішенням Богородчанської селищної ради від 14 жовтня 1993 року цей акт затверджено, вирішено оформити право власності на цілий будинок за ОСОБА_6 та видати на його ім`я свідоцтво на право власності. На підставі вказаного рішення ради 10 листопада 1993 року на його ім`я видано свідоцтво про право власності на житловий будинок (а.с. 200, 10, 199 т. 1).

Встановлено, що в грудні 1993 року ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_15 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 подала заяву про видачу свідоцтва на спадщину. Відтак, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1994 року, виданого державним нотаріусом Богородчанської державної нотаріальної контори, дружина ОСОБА_2 ., діти ОСОБА_18 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 успадкували в рівних частках житловий будинок цегляний, житловою площею 70,3 кв.м та господарські споруди, що знаходяться в АДРЕСА_2 (а.с.166, 176 т.1).

Відповідно до статті 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

За положеннями статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

При цьому дружина може успадковувати лише при наявності зареєстрованого і не розірваного до моменту відкриття спадщини шлюбу.

Статтею 39 КпШС України передбачено, що розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану.

Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану (стаття 44 КпШС України).

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Богородчанського районного суду від 3 березня 1992 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано. А вже 17 березня 1992 року його припинення зареєстровано у відділі РАЦСу Богородчанського РУЮ (а.с.19, 20 т.1).

Таким чином, оскільки на день смерті та відкриття спадщини ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4 року) відбулось припинення шлюбу між подружжям за судовим рішенням, то відповідно до вимог діючого на той час законодавства ОСОБА_2 не мала права на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця.

За положеннями статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчим комітетом Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району 16 січня 1996 року прийнято рішення про призначення сироті - неповнолітній ОСОБА_19 опікуна ОСОБА_20 (а.с. 144 т.1). Останній діючи в інтересах неповнолітньої у 1996 році звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ будинку. Згідно із мировою угодою, затвердженою ухвалою Богородчанського районного суду від 2 липня 1996 року, ОСОБА_13 належить: кухня № 1-2, площею 13,0 кв.м, комора № 1-3, площею 9,9 кв.м, жила кімната № 1-4, площею 23,6 кв.м, шиферне покриття розміром 10,49 кв.м проти кухні і комори, що становить 2/5 ідеальної частки. ОСОБА_2 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_4 належить: веранда №1, площею 11,7 кв.м, коридор № 1-1, площею 10,5 кв.м, жила кімната № 1-5, площею 28,5 кв.м, жила кімната №1-6, площею 18,2 кв.м, що становить 3/5 ідеальної частки (а.с.148 т. 2). Вказана ухвала учасниками справи не оскаржувалась та є чинною.

З`ясовано, що в період з 1996 року по 2006 рік відповідач ОСОБА_2 отримала дозвіл на добудову та коректуру частини житлового будинку, побудувала літню кухню, сарай, вбиральну (а.с.141 т.1). За зверненнями ОСОБА_15 та ОСОБА_2 16 грудня 2005 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації складено два технічні паспорти на садибний індивідуальний житловий будинок на їхнє ім`я (а.с. 29-31, 132-134 т.1).

В подальшому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14 січня 1994 року сторони звернулися до Богородчанської селищної ради із клопотанням про визнання за ними права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 . Рішенням Богородчанської селищної ради від 17 січня 2006 року № 17 за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 визнано право власності на 70/100 , а за позивачем на 30/100 спірного житлового будинку (а.с.21 т.1). На підставі цього рішення Богородчанською селищною радою 3 травня 2006 року позивачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , а відповідачам - свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 (а.с.205, 207 т.1). Цього ж дня за сторонами зареєстровано право власності на все будинковолодіння.

З огляду на вищенаведені обставини, враховуючи, що ОСОБА_2 не мала права на спадкування майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_6 , оспорюване свідоцтво про право на спадщину порушує права позивача, оскільки нотаріусом невірно визначено розмір частки, які повинні були успадкувати діти померлого. Відповідно вказане свідоцтво не може вважатися дійсним. Оскільки вимоги про визнання недійсними рішення Богородчанської селищної ради №17 від 17 січня 2006 року, свідоцтва про право власності від 3 травня 2006 року та реєстрації права власності на нерухоме майно на спірне будинковолодіння є похідними від вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, то такі також є обґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Встановлено, шо ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду 12 липня 2017 року, тобто більше ніж через вісімнадцять років після досягнення нею повноліття.

Звертаючись до суду із позовом та подаючи клопотання про поновлення позовної давності (а.с. 39 т.2) ОСОБА_1 покликалася на те, що на час смерті батька їй було 10 років. Також при розгляді справи про розподіл майна та затвердження судом в 1996 році мирової угоди в зв`язку з неповноліттям її інтереси представляв опікун ОСОБА_20 , а тому вона не могла знати про порушення своїх спадкових прав. А про те, що на момент смерті батько не був одружений, випадково дізналась у червні 2016 року.

Разом з тим, відповідачем ОСОБА_2 подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 42-43 т.2).

За змістом пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних правовідносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР.

Згідно із статтею 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статтті 76 цього кодексу позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічні норми містяться і у статтях 256, 261 ЦК України.

У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (частина четверта статті 261 ЦК України).

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»)

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не тільки не довідався а ще й не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Однак, ОСОБА_1 не надано достеменних та переконливих доказів поважності причин пропуску позовної давності. Саме лише отримання у червні 2016 року витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, на переконання суду, не може вважатися поважною причиною для поновлення строку позовної давності.

Натомість, матеріалами справи підтверджується, що у 2006 році, будучи вже повнолітньою, позивач разом з відповідачами на підставі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину та ухвали Богородчанського районного суду від 2 липня 1996 року про затвердження мирової угоди оформляла право на частку спірного будинку. А отже, об`єктивно мала можливість дізнатися про порушення своїх спадкових прав.

При цьому колегія суддів також враховує, що зі змісту зазначеної ухвали суду вбачається, що позовні вимоги про поділ будинку обґрунтовувалися правом ОСОБА_13 на 1/2 частину будинковолодіння.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 звернулася до суду позовом з пропуском позовної давності, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин такого не надала, а відповідачем подано письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1994 року, рішення Богородчанської селищної ради №17 від 17 січня 2006 року, свідоцтва про право власності від 3 травня 2006 року, реєстрації права власності на нерухоме майно на спірне будинковолодіння у зв`язку зі спливом позовної давності.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним рішення Богородчанської селищної ради від 14 жовтня 1993 року, свідоцтва про права власності на житловий будинок від 10 листопада 1993 року та визнаня права власності на 1/2 частину будинку, то такі вимоги є необгрунтованими.

Так, позовні вимоги в цій частині ОСОБА_1 мотивувала тим, що спірний будинок належав її батькам ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності. Після смерті матері вони з батьком порівну успадкували її частку будинку. Відтак, після смерті батька у 1992 році спадкова маса складалась не з цілого будинковолодіння, а лише з 3/4 його частки, яку вправі були успадкувати тільки діти покійного - вона та відповідачі ОСОБА_10 , ОСОБА_4 А отже, вона має право на 1/2 спірного будинковолодіння (1/4 частку - після смерті матері та 1/4 частку - після смерті батька).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК України).

Як передбачено ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Проте, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що спірний будинок побудовано її батьками за час спільного проживання. Аналогічно не надано доказів того, що будинок був придатний для проживання до кінця 1982 року. Встановлення у рішенні Богородчанської селищної ради від 9 лютого 1979 року № 3 про виділення ОСОБА_6 земельної ділянки строку закінчення будівництва - 9 лютого 1982 року не підтверджує вказані обставини.

Натомість, згідно із довідкою виконавчого комітету Богородчанської селищної ради від 5 травня 1995 року станом на 1 липня 1985 року, час одруження батька з відповідачем ОСОБА_8 , житловий будинок по АДРЕСА_2 забудівником якого був ОСОБА_6 , лише вимурований і накритий (а.с.121 т.1).

Крім того, 1986 рік побудови жилого будинку (після мерті матері позивача) зазначено і в довідці-характеристиці Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентиризації від 10 листопада 1993 року №391 (а.с.174 т.1).

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК, який був чинним на момент подання позову, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна норма міститься і в ч.1 ст. 4 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, що діяла на час прийняття судом рішення в даній справі.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. При цьому порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відтак, позивачем не доведено, що внаслідок прийняття 14 жовтня 1993 року Богородчанською селищною радою ріщення про оформлення права власності на цілий будинок за ОСОБА_6 порушено її спадкові права після смерті матері - ОСОБА_7 , а отже і необхідності захисту її права - порушеного, невизнаного чи оспореного.

Тому у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним рішення Богородчанської селищної ради від 14 жовтня 1993 року та свідоцтва про права власності на житловий будинок від 10 листопада 1993 року необхідно відмовити за безпідставністю. З огляду на це також відсутні підстави для визнаня за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будинку.

Як передбачено пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому не може бути визнано законним і обґрунтованим. Відтак, підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_21

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богородчанського районного суду від 16 квітня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Богородчанської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Богородчанська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсними рішень селищної ради та свідоцтв про право власності, визнання права власності на частину житлового будинку відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 10 травня 2019 року.