Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 697/692/16-ц

провадження № 61-32229св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_3 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року у складі судді Льон О. М. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Василенко Л. І., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що 23 липня 2005 року між сторонами був укладений шлюб. Під час шлюбу, сторони придбали домоволодіння № АДРЕСА_2, земельну ділянку по АДРЕСА_2, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 Також в період шлюбу сторони зробили грошовий вклад в розмірі 60 000,00 грн, який знаходиться в ПАТ КБ «ПриватБанк», рахунок також відкрито на ім'я ОСОБА_2

ОСОБА_1 вказує, що вищевказане майно є таким, що набуте під час шлюбу, спільними зусиллями та за спільні кошти подружжя, а тому будинок, земельну ділянку та кошти, що знаходяться на банківському рахунку потрібно поділити порівну між сторонами, визнавши за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину даного майна.

Також ОСОБА_1 зазначила в позовній заяві, що оскільки відповідно до частини першої статті 1061 ЦК України «банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу», тому починаючи з 01 січня 2016 року (з моменту фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин) вона має право на проценти, які нараховані на банківський вклад.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 збільшила розмір позовних вимог та остаточно просила суд постановити судове рішення, яким: визнати за ОСОБА_1 право власності на 50/100 частини нерухомого майна і в порядку компенсації 1/2 частини вкладу, що знаходився в ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 60 000,00 та нарахованих процентів з відрахуванням податків в сумі 3 712,33 грн, всього 63 722,73 грн, з яких 1/2 частина складає 31 861,36 грн; визнати за ОСОБА_1 право власності на 63/100 частини нерухомого майна у вигляді частини житлового будинку з надвірними спорудами та 63/100 частини земельної ділянки по АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_2 право власності на 37/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами та 37/100 частини земельної ділянки по АДРЕСА_2; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки понесені ОСОБА_1 судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що будинок з земельною ділянкою були придбані ОСОБА_2 хоча і у період шлюбу із позивачем, але за кошти, які належали йому особисто. Позивачем не надано суду доказів, що вона якимось чином приймала участь у придбанні оспорюваного будинку з земельною ділянкою, а тому такий є особистою власністю відповідача.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилено.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі

07 червня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 16 травня 2017 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у позивача були кошти, оскільки вона отримувала пенсію в Україні. Крім того, позивач і відповідач працювали та отримували заробітну плату в Російській Федерації, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до частини другої статті 61 СК України.

Суди невірно застосували норми права щодо визнання документів, складених за кордоном, у якості доказів та питання ввезення коштів на митну територію України та невизнання заробітної плати сторін, сумісною власністю.

Доводи інших учасників справи:

У вересні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Канівського районного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що надана відповідачем на підтвердження своїх доводів виписка з його банківського рахунку містить необхідну інформацію щодо предмета доказування у справі - участі відповідача у придбанні спірного майна особистими коштами. Також, предметом доказування у даній справі є участь сторін у придбані спірного майна коштами або спільною працею, а не обставини переміщення витрачених на придбання цього майна коштів через митний кордон.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 квітня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав в особисту власність квартиру АДРЕСА_1, Ханти-Мансійського автономного округу - Югра, Тюменської області, Російської Федерації.

23 липня 2005 року сторони зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС адміністрації міста Сургут Ханти-Мансійського автономного округу, Тюменської області, РФ, актовий запис № 1693, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

26 травня 2012 року ОСОБА_2 відчужив власну квартиру АДРЕСА_1, Ханти-Мансійського автономного округу - Югра, Тюменської області, Російської Федерації, та в результаті даної угоди він отримав 3 100 000,00 російських рублів, що підтверджується договором купівлі-продажу.

09 листопада 2012 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_2, а також відкрив депозитний рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується відповідними письмовими доказами по справі.

Згідно даних виписки з особового рахунку по вкладу відповідача ОСОБА_2 в Універсальному банку Росії вбачається надходження коштів після продажу 26 травня 2012 року вказаної квартири: 27 травня 2012 року в сумі 2 563 300,00 російських рублів, 15 червня 2012 року в сумі 13 756,78 російських рублів, часткова видача коштів 06 липня 2012 року в сумі 420 000,00 російських рублів.

Крім того, встановлено, що позивач ОСОБА_1 була постійно прописана в м. Каневі, Черкаської області і будь-які об'єктивні дані про перетин кордону України позивачкою та її перебування на законних підставах на території Російської Федерації в матеріалах справи відсутні.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою та другою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що оспорюваний будинок із земельною ділянкою є особистою власністю відповідача, оскільки придбані ним за особисті кошти.

З таким висновком суду повністю погодитися не можна.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що 23 липня 2005 року сторони уклали шлюб. За час шлюбу придбали нерухоме майно. Крім того, в період шлюбу зробили грошовий влад в розмірі 60 000,00 грн, який знаходиться в ПАТ КБ «ПриватБанк», рахунок відкрито на ім'я відповідача.

26 травня 2012 року відповідач придбав спірне домоволодіння № АДРЕСА_2 та земельну ділянку за цією ж адресою, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до пункту 4 попереднього договору від 07 серпня 2012 року сторони передали продавцю за спірний будинок 40 000,00 доларів США.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Проте, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок придбаний за особисті кошти відповідача. Однак, суд апеляційної інстанції залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не надав належної оцінки вказаному висновку.

Встановлено, що в травні 2012 року ОСОБА_2 відчужив квартиру, а через півроку в листопаді 2012 року придбано житловий будинок та земельну ділянку.

Отже, у справі, яка переглядається, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених процесуальним законом (статті 212, 213, 303 ЦПК України, 2004 року), повно, всебічно й об'єктивно не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної оцінки, ухвалив рішення, яке не можна визнати у повній мірі законним та обґрунтованим.

Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у нормах ЦПК України визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.

У зв'язку з викладеним суд касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити власне судове рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 16 травня 2017 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило