СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7811/18

пр. № 2/759/1258/19

12 квітня 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря судового засідання Черніченко К.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_8, Сулімова О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Оріон» про зобов'язання вчинити пені дії,

ВСТАНОВИВ:

у травні 2018 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, після уточнення позовних вимог просить суд зобов'язати відповідача скасувати наказ №2 від 19.03.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 36 КЗпП України»; зобов'язати відповідача поновити позивача на посаді керуючого будинку з 19.04.2018; зобов'язати відповідача сплатити позивачу заробітну плату за період вимушеного прогулу, починаючи з 19.04.2018 по день поновлення позивача на роботі з розрахунку проіндексованої середньомісячної заробітної плати; зобов'язати відповідача надати суду довідку про індексовану заробітну плату позивача; зобов'язати відповідача заробітну плату позивача за вимушений прогул провести по бухгалтерії помісячно, починаючи з 19.04.2018 до періоду поновлення на роботі з обов'язковою сплатою помісячно в Податкову єдиного соціального внеску.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 24.11.2015 позивач був прийнятий на постійну посаду коменданта будинку на умовах гнучкого графіку в ОСББ «Оріон», після чого з квітня 2016 р. вказану посаду змінили на посаду керуючого будинком під час роботи позивач не мав ніяких стягнень по своїй роботі, однак після того як Голова правління ОСОБА_8 у січні 2018 р. прийняла на посаду свого родича, до позивача почалися претензії і вимоги, щоб він швидше звільнився, а також почала навмисне затримувати виплату авансу і заробітної плати за січень та лютий 2018 р., що призвело до нервових зривів позивача і погіршення стану здоров'я від чого позивач 26.02.2018 захворів і потрапив до лікарні, а після лікарняного позивачу необхідно було серйозне лікування у санаторії для чого він написав заяву на відпустку у якій йому було безпідставно відмовлено, та відповідачем поставлено вимогу про звільнення позивача, внаслідок чого відповідач порушив норми чинного трудового законодавства не надавши позивачу відпустку, тому 19.03.2018 позивач написав заяву про звільнення.

Позивач у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні проти вказаних позовних заперечували у повному обсязі, зазначивши, що вони не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено та не надано жодного доказу протиправних дій з боку відповідача.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 25.11.2015 позивач був прийнятий на посаду коменданта будинку на умовах гнучкого графіку з окладом Штатного розпису ООББ «Оріон» згідно наказу ВК №10 (а.с. 3, 73).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України).

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Позивач 15.03.2018 звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки з 19.03.2018 в кількості 21 календарних днів за період роботи з 2015-2016 9 календарних днів 2016-2017 12 календарних днів та з 08.04.2018 в кількості 24 календарні дні за період роботи 2017-2018 рр. (а.с. 4).

16.03.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому у зв'язку з оздоровленням відпустку без збереження заробітної плати з 03.05.2018 у кількості 30 календарних днів та відпустку у зв'язку з оздоровленням як Ветерану праці без збереження заробітної плати з 04.06.2018 у кількості 14 календарних днів (а.с. 5).

Під час здійснення свої посадових обов'язків на посаді коменданта ОСББ «Оріон» позивач перебував у відпустках згідно наказу №4 від 25.07.2016 була надана щорічна відпустка з 25.07.2016 по 09.08.2016 та згідно наказу №ВК36 від 11.09.2017 була надана щорічна відпустка з 18.09.2017 по 30.08.2016 (а.с. 74-76).

Згідно листка непрацездатності ОСОБА_1 Серія АДІ №088076 причина непрацездатності: загальне захворювання, Епікриз захворювання на підстав якого позивач перебував на лікарняному з 26.02.2018 по 16.03.2018 (а.с. 13).

19.03.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою №347 в якій просив з його ініціативи розірвати безстроковий трудовий договір з 20.03.2018 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та здійснити повний розрахунок (а.с. 7).

19.03.2018 позивач подав заяву в якій просив надати йому відпустку з 21.03.2018 за 2016-2018 рр. (а.с. 8).

Згідно наказу ВК №1 від 19.03.2018 ОСББ «Оріон» позивачу надано відпустку як керуючому ОСББ «Оріон» з 21.03.2018 по 18.04.2018 рр. та видано відпускні та заробітну плату згідно розрахунку до 21.03.2018 (а.с. 9).

Того ж дня 19.03.2018 позивач подав заяви про звільнення з 19.04.2018 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та за згодою сторін (а.с. 10, 11).

Згідно наказу ВК№2 від 19.03.2018 ОСОБА_1 звільнено за згодою сторін з посади керуючого ОСББ «Оріон» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 19.04.2018 (а.с. 12).

Відповідачем 17.04.2018 було направлено на адресу позивача лист, до якого було додано копію наказу ВК №2 від 19.03.2018 та розрахунковий листок по заробітній платі за березень 2018 р. (а.с. 89, 90).

19.04.2018 позивач на руки отримав трудову книжку, про що свідчить його підпис у книзі реєстрації трудових книжок (а.с. 87).

В якості додаткових доказів у судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які зазначили, що тиску на відповідача не здійснювалося з боку позивача при підписанні та написанні заяви про звільнення.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачена підстава припинення трудового договору за угодою сторін.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулюваннятакої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Таким чином судом достовірно встановлено, що між працівником та роботодавцем досягнуто домовленості про припинення трудових відносин на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року в справі №6-1269цс16, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

За наведених обставин, судом встановлено, що після написання заяви про звільнення за угодою сторін, позивач її не відкликав, жодного доказу на підтвердження того, що на позивача здійснювався психологічний тиск з метою одержання його згоди на звільнення, матеріали справи не містять, що дає підстави дійти висновку, що всі наведені докази підтверджують волевиявлення позивача на звільнення за угодою сторін.

Також слід зазначити, що відповідач не надав жодного належного доказу, що у нього з січня 2018 р. по 19.03.2018 були факти нервових стресів, а також, що стан його здоров'я погіршився у цей час і що його до вказаного «погіршення стану здоров'я» привели дії голови правління ОСББ «Оріон» ОСОБА_8

З огляду на викладене, враховуючи встановленні судом обставини та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для поновлення позивача на посаді в як і для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогул з урахуванням вимог ст. 235 КЗпП України, оскільки ці вимоги є похідними та залежать від вирішення судом спору про наявність підстав для поновлення працівника на займаній посаді, тому позовні вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. 89 ЦПК України)

З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах позовних вимог, з викладених у позовній заяві підстав та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, є необґрунтованим та не вбачає передбачених законом підстав для їх задоволення.

Відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 36, 47, 232-235, 241-1 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Оріон» про зобов'язання вчинити пені дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул'яновська

Повний текст судового рішення складено 19.04.2019.