Провадження № 22-ц/801/577/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 рокуСправа № 127/14015/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі :

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

Секретар: Безрученко Н.Р.

За участю: позивача ОСОБА_1 і його представника - адвоката Ткачук І.В.; відповідача ОСОБА_2 і його представника - адвоката Усова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

Рішення ухвалив суддя Король О.П.

Рішення ухвалено о 18 год 18 хв

Повний текст рішення складено 18 січня 2019 року

Встановив:

17 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту від 13 серпня 2012 року, складеного його матір'ю ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори і зареєстрованого в реєстрі за № 6-1444, недійсним, з тих підстав, що мати хворіла на важке психічне захворювання і, складаючи у нотаріуса заповіт, вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Свої вимоги мотивував тим, що із відповідачем по справі вони є рідними братами. Після смерті їх матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Подавши заяву про прийняття спадщини, він отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 склала 13 серпня 2012 року заповіт, яким заповіла все своє майно своєму сину ОСОБА_2 - відповідачу по справі.

При житті мати страждала на психічне захворювання, перебувала на обліку у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. акад. О.І. Ющенка і в момент складення заповіту 13 серпня 2012 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Тому просив визнати заповіт, складений його матір'ю 13 серпня 2012 року, недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена, рішення Вінницького міського суду від 15 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 серпня 2017 року задоволена касаційна скарга представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_12, рішення Вінницького міського суду від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою його позов задовольнити. Визнати недійсним заповіт, укладений від імені ОСОБА_3 13 серпня 2012 року і посвідчений Першою вінницькою державною нотаріальною конторою.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним, постановленим із порушенням норм матеріального і процесуального права та у зв'язку із невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

В судовому засіданні позивач і його представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Відповідач і його представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та приймає докази, які не були подані до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього, а також не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що за весь період життя ОСОБА_3, у тому числі і за місяць до її смерті, перебувала у ясній свідомості, а захворювання з тими діагнозами, які були поставлені їй за життя, не впливало на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, зокрема і в момент підписання нею 13 серпня 2012 року заповіту на ім'я свого сина ОСОБА_2. При цьому судом не здобуто жодного належного та допустимого доказу про те, що у момент складання заповіту 13 серпня 2012 року ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 у віці 69 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 14 травня 2015 року (том 1 а. с. 9).

Із копії матеріалів спадкової справи, що міститься в матеріалах цивільної справи (том 1 а. с. 57-102) вбачається, що ОСОБА_2 подав до Першої вінницької державної нотаріальної контори 16 травня 2014 року заяву про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3, вказавши, що крім нього інших спадкоємців, передбачених заповітом, спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку в спадщині, пережилого чоловіка та особи, з якою померла проживала однією сім'єю та мала б право укласти шлюб, немає (том 1 а. с. 58); ОСОБА_1 подав до нотаріальної контори 6 серпня 2014 року заяву про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3, в якій вказав, що крім нього є син спадкодавця ОСОБА_2 (том 1 а. с. 64).

13 серпня 2012 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори посвідчено заповіт, складений ОСОБА_3, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 (том 1 а. с. 36, 66).

У заповіті зазначено, що у зв'язку із похилим віком та хворобою заповідача, на його особисте прохання та за його дорученням, після прочитання заповіту свідками вголос, даний правочин у присутності заповідача підписано гр. ОСОБА_4, 1967 року народження (паспортні дані), яка проживає в АДРЕСА_5. Цей заповіт записаний нею, державним нотаріусом, зі слів ОСОБА_3. У зв'язку з похилим віком та хворобою, із-за якої заповідач ОСОБА_3 не може особисто прочитати текст заповіту уголос та підписати його власноручно, за її дорученням, в її - заповідача та її - нотаріуса, присутності текст заповіту підписано ОСОБА_4. Заповіт зачитаний уголос до його підписання запрошеними нею свідками ОСОБА_5, який проживає в м. АДРЕСА_2 та ОСОБА_6, який проживає в АДРЕСА_3. Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено; особи свідків, які прочитали заповіт уголос, до його підписання і поставили на заповіті свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірено; особу ОСОБА_4, яка підписала заповіт у присутності нотаріуса, встановлено, їх дієздатність перевірено.

30 липня 2012 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Болотновою М.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_7, 1941 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, є його син ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 - в 1/3 частці. Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: 1/2 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_4. Свідоцтво про право власності на 1/2 частку житлового будинку видано ОСОБА_3 16 липня 2012 року. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку вказаної спадщини видано ОСОБА_3, 16 липня 2012 року. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку вказаної спадщини видано ОСОБА_2, 16 липня 2012 року (том 1 а. с. 11-12).

Державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори 18 жовтня 2014 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, із якого вбачається, що спадкоємцем зазначено в заповіті майна ОСОБА_3, 1944 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, є її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4. Спадщина, на яку вдано це свідоцтво, складається з: 2/3 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_4 (том 1 а. с. 38-39).

Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 4 від 17 березня 2016 року, складеним Комунальним закладом «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» надані такі відповіді на поставлені питання: під час складання заповіту від 13 серпня 2012 року ОСОБА_3 страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (нейроінфекція, судинного) генезу; під час складання заповіту від 13 серпня 2012 року ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 1 а. с. 235-242).

Висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 598 від 12 вересня 2018 року, складеним Хмельницькою обласною психіатричною лікарнею № 1, надана така відповідь на поставлене питання: ОСОБА_3 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту на ім'я ОСОБА_2 13 серпня 2012 року (том 2 а. с. 231-238).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За правилами ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1). Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ч. 2).

Згідно положень ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення (частина 1). Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (частина 2). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу (частина 3).

Вимоги щодо порядку посвідчення заповіту нотаріусом встановлені статтею 1248 ЦК України, якою передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (частина 1). Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу) (частина 2).

Порядок посвідчення заповіту при свідках визначається статтею 1253 ЦК України, згідно якої на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках (частина 1). У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою (частина 2). Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю (частина 3). Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт (частина 4). Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (частина 5). У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (частина 6).

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснено в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2011 року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи убачається, що з метою визначення можливості ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент підписання оспореного заповіту, було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, яка проведена Комунальним закладом «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» і 17 березня 2016 року наданий висновок № 4 на поставлені питання про те, що під час складання заповіту від 13 серпня 2012 року ОСОБА_3 страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (нейроінфекція, судинного) генезу; під час складання заповіту від 13 серпня 2012 року ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 1 а. с. 235-242).

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Усова Ю.В. судом призначена по справі повторна посмертна судово-психіатрична експертиза, яка проведена Хмельницькою обласною психіатричною лікарнею № 1 і за результатами якої 12 вересня 2018 року наданий експертний висновок № 598 на поставлене питання про те, що ОСОБА_3 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту на ім'я ОСОБА_2 13 серпня 2012 року (том 2 а. с. 231-238).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно вимог статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судому рішенні.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" № 8 від 30 травня 1997 року звернуто увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків.

У пунктах 12 і 13 вказаної Постанови роз'яснено, що комісійна експертиза призначається у випадках, коли є потреба провести дослідження за участю декількох експертів - фахівців у одній галузі знань. Комплексна експертиза призначається у випадках, коли необхідно провести дослідження за участю декількох експертів, які є фахівцями у різних галузях знань. Комісія експертів може бути створена судом чи за його рішенням керівником судово-експертної установи.

У випадках, коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об'єктивності експертного дослідження. Такій оцінці підлягають також окремі висновки експертів - членів комісійної чи комплексної експертизи, які не підписали спільний висновок. Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо.

Судом першої інстанції з урахуванням вимог закону і роз'яснень надана оцінка обом висновкам судових експертиз: первинному - № 4 від 17 березня 2016 року і повторному - № 598 від 12 вересня 2018 року.

Первинним експертним дослідженням, проведеним комісійною експертизою КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» встановлено, що ОСОБА_3 з 14 листопада 1983 року по 15 листопада 1983 року перебувала на стаціонарному обстеженні в психіатричному відділенні лікарні, в ході якого з'ясовано, що у неї протягом року виникають розлади свідомості впродовж 1-2 хвилин, про які вона знає зі слів оточуючих, рівновагу при цьому вона не втрачала. Причиною такого стану вона пов'язувала із наслідками ін'єкції в передню стінку очеревини, яка була зроблена при операції за два роки до госпіталізації. При обстеженні відмічено, що ОСОБА_3 всебічно орієнтована правильно; на запитання відповідає по суті; ввічлива в розмові. Встановлений діагноз: симптоматична епілепсія, малі судомні напади.

З 15 листопада 1983 року по 22 листопада 1983 року ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному обстеженні та лікуванні в неврологічному відділенні лікарні. Встановлений діагноз: симптоматична епілепсія нез'ясованої етіології.

У період з 1983 року по 1988 рік ОСОБА_3 перебувала періодично на стаціонарному лікуванні у лікарні і при її обстеженні відмічено, що вона перебуває в ясній свідомості; правильно орієнтована у власній особі, часі, місці перебування; на запитання відповідає по суті. Встановлений діагноз: залишкові явища перенесеної нейроінфекції із судомними нападами.

З 1988 року по 2000 рік ОСОБА_3 періодично перебувала на стаціонарному лікуванні в психіатричному відділенні із скаргами на напади і втратою свідомості, про які вона знала із слів оточуючих. При обстеженні відмічено, що вона перебуває в ясній свідомості; правильно орієнтована у власній особі, часі, місці перебування.

В 1989 році рішенням обласної психіатричної МСЕК ОСОБА_3 встановлена ІІ група інвалідності по психічному захворюванню.

З 2000 року по 2001 рік періодично ОСОБА_3 перебувала на лікуванні в денному стаціонарі. Лікарями-психіатрами відмічено, що вона перебуває в ясній свідомості, доступна продуктивному мовному контакту, на запитання відповідає по суті. Встановлено діагноз: розлади особистості та поведінки у вигляді вираженого психоорганічного синдрому та поліморфних судомних нападів внаслідок нейроінфекції.

З 22 листопада 2002 року по 3 грудня 2002 року ОСОБА_3 востаннє перебувала на лікуванні в денному стаціонарі із скаргами на головний біль, безсоння, запаморочення, загальну слабкість, підвищену втому, зниження пам'яті, напади гнівливо-тужливого настрою (дисфорії), почастішання судомних нападів. Лікарями-психіатрами відмічено, що вона перебуває в ясній свідомості, доступна формальному мовному контакту, на запитання відповідає по суті; пам'ять знижена на колишні і поточні події; продуктивної психопатологічної симптоматики (маячення, галюцинацій) не виявлено. Встановлений діагноз: розлади особистості та поведінки у вигляді вираженого психоорганічного синдрому та поліморфних судомних нападів внаслідок нейроінфекції.

В амбулаторній медичній карті уточнені діагнози: ОСОБА_3 з 1983 року перебувала на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: віддалені наслідки нейроінфекції, судомний синдром; з 1985 року діагноз: залишкові явища перенесеної нейроінфекції, судомний синдром; з 1988 року діагноз: органічне ураження центральної нервової системи нез'ясованої етіології з частими малими нападами, рідкими розгорнутими судомними нападами, змінами особистості по епілептичному типу; з 2001 року діагноз: розлади особистості та поведінки у вигляді вираженого психоорганічного синдрому та поліморфних судомних нападів внаслідок органічного ураження центральної нервової системи внаслідок нейроінфекції.

29 листопада 2005 року ОСОБА_3 прийшла на прийом у супроводі чоловіка. Лікарем встановлено діагноз: розлади особистості внаслідок нейроінфекції, судомний синдром.

30 січня 2006 року ОСОБА_3 прийшла на прийом у супроводі чоловіка. Оглянута ЛКК, лікарями відмічено, що вона «в'язка, грунтовна», злоблива, виснажується, пам'ять, критика знижена. Встановлений діагноз: розлади особистості та поведінки на тлі нейроінфекції з поліморфними судомними нападами. Висновок ЛКК: за станом психічного здоров'я потребує постійного стороннього догляду.

10 квітня 2006 року при обстеженні ОСОБА_3 лікарем відмічено, що гострої психопатологічної симптоматики (маячення, галюцинацій) не виявлено, її мислення в'язке, торпідне, пам'ять, критика знижені. Діагноз: розлади особистості та поведінки на тлі нейроінфекції.

18 грудня 2006 року на прийомі лікарем відмічено, що при огляді спостерігалось 2 стани тривалістю по 1 хвилині, коли ОСОБА_3 «не чула, не реагувала на запитання, перебирала руками одежу, скреготала зубами, жувала, хилилась вліво». Встановлений діагноз: поліморфні судомні напади на тлі нейроінфекції.

В 2007 році ОСОБА_3 помилково була знята з обліку як померла.

Наступні відомості про стан здоров'я містяться лише в карті виклику швидкої медичної допомоги № 6 від 17 січня 2014 року, із якої слідує, що бригада швидкої медичної допомоги о 15 год 13 хв приїхала за викликом до ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 з приводу «епілепсії». При обстеженні лікарем відмічено, що ОСОБА_3 перебуває в ясній свідомості, збудлива, дратівлива. Встановлений попередній діагноз: епілепсія, стан після нападу судом.

Експертами також зазначено у висновку про те, що із посмертного епікризу, написаного сімейним лікарем, слідує, що ОСОБА_3 перебувала під наглядом Вінницького центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 з приводу ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу, недостатності кровообігу ІІ Б, деформуючого артрозо-артриту правого колінного суглоба. В 2014 році її стан значно погіршився, наростала серцево-судинна недостатність, лікувалася амбулаторно.

В обґрунтуванні та поясненнях даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені і виявлені при дослідженні об'єктів експертизи судово-психіатрична комісія прийшла до висновку що ОСОБА_3 на час складення нею заповіту від 13 серпня 2012 року страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (нейроінфекція, судинного) генезу. Тому вона, як душевнохвора, на час складання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 1 а. с. 235-242).

В той час при житті і аж до смерті ОСОБА_3 жодним лікарем не встановлювався діагноз - хронічне душевне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (нейроінфекція, судинного) генезу.

В період з 2006 року по 2013 року відомості про стан здоров'я ОСОБА_3, які б підтверджувалися записами лікарів, відсутні. В цей період входить день 13 серпня 2012 року, коли ОСОБА_3 склала заповіт на ім'я свого сина ОСОБА_2, який оспорює її старший син - позивач по справі ОСОБА_1.

Наявні пізніші відомості від 17 січня 2014 року, які містяться у медичній карті № 6, із якої вбачається, що лікар при огляді ОСОБА_3 відмітив, що вона, крім інших ознак, перебуває в ясній свідомості (том 1 а. с. 241).

Під час проведення повторної експертизи (висновок № 598 від 12 вересня 2018 року) експертами Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 встановлені такі ж дані про психічний стан особи та факти, які встановлені і виявлені при дослідженні об'єктів експертиз. Аналізуючи встановлене експерти при повторному дослідженні прийшли до висновку, що ОСОБА_3 дійсно виявляла органічний розлад особистості внаслідок перенесеної нейроінфекції з конвульсивним синдромом, про що свідчать в'язке, торпідне мислення, погіршення пам'яті, втомлюваність, лікування з приводу вказаного захворювання, інвалідизація, отримання протисудомних препаратів. Але, те, що ОСОБА_3 лікувалася на денному стаціонарі, дотримувалася режиму, акуратно приймала ліки, в двох останніх медичних картах в епікрізі вказано, що контакт з нею продуктивний, на запитання відповідає по суті, критика достатня, також про це є записи в амбулаторній карті, ОСОБА_3 давала усвідомлену згоду на лікування, про що є записи в медичних картах стаціонарного хворого, все це свідчить про те, що вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

При цьому судові експерти враховують пояснення позивача по справі ОСОБА_1, який приходиться рідним сином ОСОБА_3 відносно того, що у матері були провали у пам'яті, вона то впізнавала, то не впізнавала його, особливо після смерті її чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2; вона нічого не розуміла, коли у неї був приступ, проте, вона не хотіла їхати до нього м. Калинівку Вінницької області, що не характерно для хворих із деменцією, тобто вона свідомо це робила, вільно виражала своє бажання і свідомо хотіла бути вдома.

Також судові експерти у своєму дослідженні (повторному) посилаються на Закон України «Про психіатричну допомогу», де згідно статті 3 «Презумпція психічного здоров'я» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими Законами України.

Провівши при повторній експертизі такі дослідження експертна комісія прийшли до висновку, що ОСОБА_3 на період складання заповіту 13 серпня 2012 року виявляла органічний розлад особистості внаслідок перенесеної нейроінфекції з конвульсивним синдромом, проте могла усвідомлювати свої дії та керувати ними (том 2 а. с. 236-237).

І саме такий висновок експертів узгоджується із психічним станом ОСОБА_3, який описаний і в первинному висновку експертизи № 4 від 17 березня 2016 року і у повторному висновку експертизи № 598 від 12 вересня 2018 року, у тому числі, щодо встановленого лікарями ОСОБА_3 діагнозу протягом всього її життя, починаючи із 1983 року до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оцінюючи з точки зору всебічності, повноти та об'єктивності експертного дослідження висновки первинної і повторної посмертної судово- психіатричної експертизи, колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції, що висновок повторної експертизи є достатньо обгрунтованим, повним, всебічним і узгоджується з іншими доказами, зібраними по справі, зокрема: письмовими доказами, показами допитаних свідків, оскільки їх свідчення є послідовними і узгодженими.

Висновок повторної експертизи, згідно вимог статті 110 ЦПК України, також узгоджується із іншими доказами по справі, що слідує із наступного.

Позивач ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_8 у своїх поясненнях свідка, пояснили, що ОСОБА_3 свідомо відмовлялася переїхати жити до них у м. Калинівку Вінницької області, розуміючи при цьому, що вона проживає одна, з чим погоджувалася.

Із виданого 30 липня 2012 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Болотновою М.М. свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_7, 1941 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, є його син ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 - в 1/3 частці, спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: 1/2 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_4, вбачається що ОСОБА_3 16 липня 2012 року, за її бажанням, видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку житлового будинку, як пережившому подружжю, та свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 1/3 частку цього будинку (том 1 а. с. 11, 43).

За правилами статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_3 розуміючи свій обов'язок по оформленні спадщини, вчинила відповідні дії і нотаріусом за її заявою видані свідоцтва про право власності і про право на спадщину за законом.

Така обставина свідчить про те, що ОСОБА_3 свідомо оформила своє право власності та право на успадкування, вчинивши такі дії у липні 2012 року, тобто майже за місяць до складення нею заповіту.

По справі також встановлено, що батьком сторін по справі є ОСОБА_7, який проживав у будинку по АДРЕСА_4 і був його власником.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Із пояснень відповідача по справі ОСОБА_2 слідує, що батьки мали намір свій будинок по АДРЕСА_4 подарувати йому.

Для цього при житті ОСОБА_7 разом із ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В., яка засвідчила справжність підпису ОСОБА_3, який зроблений у її присутності на заяві, датованій 17 листопада 2011 року, якою ОСОБА_3 дає згоду своєму чоловіку ОСОБА_7 на дарування житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_4 ОСОБА_2 (том 1 а. с. 37).

Такий факт також підтверджує свідоме і добровільне волевиявлення ОСОБА_3 щодо розпорядження своїм майном саме на користь свого сина ОСОБА_2.

Також по справі встановлено, у тому числі підтверджено і поясненнями сторін по справі та допитаних свідків, що ОСОБА_3 після смерті свого чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2, проживала одна і сама організовувала своє життя, свій побут і у щоденному житті обходилася без постійної сторонньої допомоги, оскільки її діти - сторони по справі, навідувалися до неї періодично і періодично надавали їй допомогу.

Такий її спосіб життя також свідчить про те, що вона розуміла свої дії і свідомо керувала ними, у тому числі коли виразила свій намір щодо складення заповіту на користь сина ОСОБА_2, та коли 13 серпня 2012 року прийшла до державної нотаріальної контори скласти заповіт.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позивач не довів обставин, на які він посилався як на підставу таких своїх вимог, і відповідно до вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не підтвердив цих доводів відповідними доказами, передбаченими статтями 76-80 ЦПК України.

Отже висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є вірним.

Доводи апеляційної скарги в тому, що висновок повторної експертизи має характер припущення є безпідставними, тому що цей висновок є категоричним і однозначним: «… комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_3 на період складання заповіту 13 серпня 2012 року виявляла органічний розлад особистості внаслідок перенесеної нейроінфекції з конвульсивним синдромом, проте вона могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.», а те, що даний висновок не підписаний експертами і печаткою установи не завірений, то такі доводи надумані і не відповідають дійсності, оскільки висновок експертизи підписаний: головою комісії ОСОБА_9 і членами комісії: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та завірений печаткою: «Хмельницька обласна рада, обласна психіатрична лікарня № 1, код 02004580» (том 2 а. с. 237).

Доводи апеляційної скарги в тому, що оспорюваний заповіт не підписаний власноруч ОСОБА_3, а це за неї зробила стороння особа і суд не надав оцінки цій обставині, спростовується диспозитивністю цивільного судочинства, а саме в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках, за правилами частини 1 статті 13 ЦПК України, а як вбачається зі змісту позовної заяви позивач свої позовні вимоги обґрунтовував лише тим, що заповіт є недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, тобто, що заповідач при складанні нею заповіту не розуміла значення свої дій і не могла керувати ними. Інших підстав позову ОСОБА_1 у своїй заяві не зазначав (том 1 а. с. 2-4).

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, спростовані наведеним вище та не впливають на висновки суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а законне рішення суду не може бути скасоване.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіЮ.Б. Войтко
І.М. Стадник

Повний текст судового рішення складено 15 квітня 2019 року.