Ухвала

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 643/111/14-ц

провадження № 61-25203св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: МартєваС. Ю., Лесько А. О., Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_6,

треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року в складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Гуцал Л. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом надання банку права продажу предмета іпотеки від свого імені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (далі - ВАТ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», та

ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику 2 млн 644 тис. доларів США зі строком повернення до 25 грудня 2012 року. З метою забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов'язань, узятих за кредитним договором, ВАТ «Укргазбанк» 9 червня 2008 року уклало з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 (у будинку розташовано 123 квартири). Відомості про іпотеку внесено до Державного реєстру іпотек, накладено заборону на відчуження нерухомого майна.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «Укргазбанк» 1 млн 664 тис. 543 грн 2 коп. та 2 млн 630 тис. 252 долари США 33 центи заборгованості за кредитним договором; рішення суду не виконано.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки визнано недійсним, запис про обтяження майна іпотекою виключено з Державного реєстру іпотек.

4 квітня 2012 року апеляційний суд Харківської області скасував рішення місцевого суду від 11 вересня 2009 року та ухвалив нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання договору іпотеки недійсним відмовив.

Квартира № 118 у спірному будинку була неодноразово відчужена, останнім власником за договором купівлі-продажу від 21 березня 2012 року є ОСОБА_6

Позивач зазначив, що оскільки спірна квартира є частиною предмету іпотеки і договір іпотеки відновив свою дію з часу його укладення, то на власника квартири ОСОБА_6 поширюється статус іпотекодавця за іпотечним договором.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 липня 2016 року позов ПАТ «Укргазбанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 20 від 26 грудня 2007 року в розмірі 3 802 286,09 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що є частиною житлового будинку НОМЕР_1 за цією адресою, та належить на праві власності ОСОБА_6, шляхом надання ПАТ АБ «Укргазбанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною 325 000,00 грн, з наданням банку всіх повноважень продавця. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки до ОСОБА_6 перейшло право власності на квартиру в будинку, який є предметом іпотеки, вона в силу положень статті 23 Закону України «Про іпотеку» набула статус іпотекодавця, а отже має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором, укладеним банком з ОСОБА_7 та ОСОБА_8, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Верховний Суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, направляючи цю справу на новий розгляд, в своїх судових рішеннях вказали про необхідність установити факти, які мають суттєве значення для правильного застосування норми статті 23 Закону України «Про іпотеку», зокрема щодо визначення предмета іпотеки та його вартості, співвідношення предмета іпотеки з його частиною та вартість предмета іпотеки (будинку в цілому) з вартістю набутої ОСОБА_6 квартири з урахуванням того, що з-під іпотеки було виключено 26 квартир, розташованих в спірному будинку. Однак, під час нового розгляду справи позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо наявності правових підстав для звернення стягнення на спірну квартиру як на частину предмета іпотеки, у тому числі й доказів, що будинок в цілому як предмет іпотеки, був об'єктом завершеного будівництва на час укладення договору іпотеки.

У касаційній скарзі представник банку просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 7 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог статті 33 ЦПК України, автоматизованою системою розподілу справ визначено колегію суддів у складі судді-доповідача Висоцької В. С. та суддів:. Пророка В. В. і Фаловської І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року заяву судді Висоцької В. С. про самовідвід задоволено. Справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи від 21 листопада 2018 року суддею-доповідачем визначено суддю Сімоненко В. М.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути один, або декілька об'єктів нерухомого майна, якщо нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності. Спірна квартира при передачі в іпотеку багатоквартирного будинку входила в склад іпотечного майна. Після виключення запису про іпотеку з реєстру іпотек і зняття заборони, квартира НОМЕР_2 у цьому будинку була придбана відповідачем і їй присвоєно власний реєстраційний номер. Наведені обставини, на думку заявника, свідчать про те, що на спірну квартиру, як складову багатоквартирного будинку, розповсюджуються умови іпотечного договору. Заявник також вказує, що судами, у тому числі й Верховним Судом України, під час попереднього розгляду цієї справи встановлено, що ОСОБА_6, яка стала власником спірної квартири, набула статусу іпотекодавця, а тому, суд апеляційної інстанції, ухваливши рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, безпідставно позбавив позивача права на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на квартиру відповідача, яка є предметом іпотеки.

1 квітня 2019 року ухвалою Верховного Суду призначено справу до розгляду.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 205/578/14-ц (провадження № 61-10184св18).

Передаючи на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 205/578/14-ц, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду виходив з такого.

У постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 зроблено висновок, що обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Звертаючись до суду з позовними вимогами, ПАТ «КБ «ПриватБанк» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV). Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), не вбачаючи підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, зробила висновок, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону № 898-IV є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 922/2416/17, погодившись із правовим висновком, висловленим Верховним Судом України у постанові від 05 квітня 2017 року (провадження № 6-3034цс16), вважав, що обрання певного способу правового захисту, у тому числі й позасудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

У постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зважаючи на те, що позивач звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який визначений договором іпотеки як позасудовий, відповідно, для реалізації якого необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя (з огляду на те, що таким договором не передбачено іншого порядку), дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин між сторонами та правильно застосував закон, що їх регулює.

На думку колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, не може по різному відбуватися кваліфікація такого способу захисту, як визнання права власності на предмет іпотеки та надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки. Якщо визнання права власності на предмет іпотеки кваліфікується як позасудовий, то, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), має бути кваліфікований як позасудовий такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 5 лютого 2019 року прийнято для продовження розгляду цивільну справу №205/578/14-ц та призначено її до розгляду.

Вбачається, що оскаржуванісудові рішення у цій справі та оскаржувані рішення, які передані на розгляд ВеликоїПалатиВерховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, ВерховнийСуд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду Великою ПалатоюВерховного Суду справи № 205/578/14-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження в справі №643/111/14-ц за позовом за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, треті особи: ОСОБА_13, ОСОБА_8, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Наталія Володимирівна, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 205/578/14-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. Ю. Мартєв

Судді А. О. Лесько

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська

С.П. Штелик