Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/4237/18
Провадження №: 2/332/271/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 квітня 2019 р. м.Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,
при секретарі - Васильченко Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_6, 2006 р.н, , ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та до ОСОБА_9 , треті особи: Департамент державної реєстрації фізичних осіб , Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування позову зазначено, що позивач ОСОБА_2 є власником вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.09.2008 року, та договору купівлі продажу частини квартири від 14 вересня 2011 року, та свідоцтва на право власності на житло від 24.02.1999 року. Позивачізареєстровані та проживають в квартирі. Крім них, в квартирі зареєстровані її син - відповідач ОСОБА_5,що діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ВінніковоїМілани Сергіївни, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_9, які фактично не мешкають та не користуються житловим приміщенням з лютого 2017 року, тобто більше двох років, місце їх фактичного проживання відоме, а саме: м.Запоріжжя, вул.Історична, б.37, к.73. У звязку із несенням надмірних витрат по сплаті комунальних платежів, які нараховуються, але не споживаються відповідачами, позивачі вимушені звернутися до суду та просять визнати ОСОБА_5 що діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ВінніковоїМілани Сергіївни, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_9, такими, що втратили право користування квартирою№ 61 в будинку № 37 «а» по вулиці Історична м. Запоріжжя.
Представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та в їх обґрунтування надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначив, що відповідачі вже більше двох років не проживають у квартирі позивачів, яку вони залишили за власним бажанням, забравши свої особисті речі та речі своїх дітей і дружини, та оскільки вони значаться зареєстрованими у квартирі позивачі не мають змоги оформити субсидію. Відповідачів з квартири не виганяли та вони її залишили добровільно, так як став жити самостійним життям із своєю родиною. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою відповідачам не чинили, замки не змінювали. Більше двох років відповідачі не приходили до квартири, не надають матеріальної допомоги, комунальні платежі вони не сплачують, і взагалі вони не підтримують будь-яких стосунків. Також адвокат ОСОБА_3 зазначив, що відповідачі ОСОБА_5, що діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_9 у відповідності до вимог ч.2 ст. 405 ЦК України втратили право користування спірним житлом, оскільки відсутні у ньому без поважних причин понад двох років.
Відповідач ОСОБА_5, що діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, повторно в судове засідання не зявився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзив на позовну заяву та будь-яких клопотань він суду не подав. Про дату, час і місце судового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, встановленому законом порядку шляхом надіслання судової повістки за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України. Положеннями п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача ОСОБА_5, останній значиться зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 «а» 61, на яку й було надіслано судову повістку з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси. Конверти було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання. Але, незважаючи на всі передбачені законом заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, відповідач ОСОБА_5 до суду повторно не зявився, відзиву на позовну заяву не подав.
Інший відповідач ОСОБА_9 на попередньому засіданні була присутня та подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що спірну квартиру покинула через перешкоди з боку позивачів. В друге в судове засідання відповідач не зявилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за відсутності її та її адвоката. Проти позову заперечує просить відмовити в позові у повному обсязі.
Третя особа, без самостійних вимог на предмет спору: Департамент державної реєстрації фізичних осіб надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутність.
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському районну у м. Запоріжжя, також надіслала заяву про розгляд справи без її участі та надала протокол засідання комісії з питань захисту дітей, та просить відмовити позові у повному обсязі.
Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від інших осіб.
Згідно ч.4,5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 23.09.2008 року, договору купівлі продажу частини квартири від 14 вересня 2011 року, та свідоцтва на право власності на житло від 24.02.1999 рокуАДРЕСА_1 у будинку № 37 «а» по вул. Історична в м. Запоріжжі належить на праві приватної власності ОСОБА_2. Право власності зареєстровано за позивачем в установленому законом порядку. Таким чином, судом на підставі наданих позивачем допустимих та достовірних доказів встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником спірної квартири, яка належить їй на праві особистої приватної власності.
За інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради місце проживання відповідачів ОСОБА_5 що діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_9 до теперішнього часу зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 «а» 61.
Згідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.1 ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ст. 405 ЦК України члени сімї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом(ч.2 ст. 405 ЦК України).
Як встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_5, що діє в інтересах малолітніх дітей, та ОСОБА_9, не є ані власниками, ані співвласниками спірної квартири, договір найму житла з ними не укладалися і вони, в розумінні ст. 64, 156 ч.4 ЖК України, є лише членом сімї власника спірної квартири ОСОБА_2, як її син, невістка та їх діти, які раніше постійно проживали з нею та саме з цих підстав вони були зареєстровані в спірної квартири.
Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 суду пояснила, що дійсно ОСОБА_5, також малолітні діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_9 на теперішній час не проживають у вищезазначеної квартирі з лютого 2017 року по теперішній час, вони пішли з квартири за власною ініціативою. Відповідачі добровільно пішли з квартири і якщо б мали намір повернутися до неї, то мали таку можливість це зробити. Зараз позивачі проживають самі, позивач ОСОБА_1 отримує невелику зарплатню, але позивачі не мають змоги оформити субсидію, оскільки в квартирі зареєстровані відповідачі.
Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідачів ОСОБА_5, що діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки, як зазначалося вище, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном та оскільки вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами факт того, що відповідачі не проживають без поважних причин у спірної квартири тривалий період часу, а саме понад двох років, не беруть участі у витратах, повязаних з утриманням цього житла, оплаті комунальних послуг, що свідчить про те, що відповідачі втратили до цього житла будь-який інтерес та не ставляться до цього житла, як до свого постійного місця проживання, так як за весь цей час до квартири не поверталися, не намагалися у неї вселитися та в неї не проживають. Матеріали справи не містять доказів створення позивачами перешкод відповідачам у проживанні в спірної квартири, також як і не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між позивачами і відповідачами виникали конфлікти, внаслідок яких останній змушений буй виселитися зі спірного житла. Таким чином, всі вище зазначені дії відповідачів свідчать про те, що вони втратили інтерес до цього житлового приміщення і не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, у звязку з чим вони можуть бути визнаними такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
При цьому,при вирішенні спору по суті суд враховує вимоги ст.ст.12,81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач жодного разу в судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог. Таким чином, суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 258-273 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою № 61 в будинку № 37-А по вул.Історичній у м.Запоріжжі.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Заводський районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення буде виготовлено 15 квітня 2019 року.
Суддя Р.В. Сінєльнік