Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 0907/2-6345/2011

провадження № 61-13066св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2013 року у складі судді: Барашкова В. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Беркій О. Ю., Максюти І. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2011 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра», банк) звернулося із позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 220 000 доларів США зі строком повернення до 15 серпня 2022 року та зі сплатою відсотків з розрахунку 14,5 % річних.

17 серпня 2007 року банком було укладено договір поруки з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для забезпечення виконання кредитних зобов`язань.

Станом на 06 червня 2011 року позичальник допустив заборгованість у розмірі 2 775 406,39 грн.

Банк, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у сумі 2 775 406,39 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2013 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь ПАТ «КБ «Надра» 2 775 406,39 грн заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «Комерційний банк «Надра» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не сплачував вчасно кредит та проценти за кредитом протягом строку дії кредитного договору № 9473/MK від 17 серпня 2007 року, у зв`язку із чим станом на 06 червня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 2 775 406,39 грн. Тому, на підставі статей 526, 527, 530, 552, 553, 1054 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), зазначена заборгованість підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь ПАТ «КБ «Надра».

При відмові у задоволенні позовних вимог ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 суд першої інстанції зазначив, що пункті 1.1. договору поруки від 17 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та банком передбачено, що ОСОБА_3 поручається перед позивачем за належне виконання протягом 6 місяців з дня підписання спірного кредитного договору ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань. Тому суд першої інстанції зробив висновок, що порука ОСОБА_3 була припинена на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

ПАТ «Комерційний банк «Надра» оскаржило в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року у складі колегії судді: Вакарук В. М., Меленко О. Є., Проскурніцького П. І., апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» відхилено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 липня 2013 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у пункті 1.1. договору поруки, укладеного 17 серпня 2007 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 , поручитель поручився перед кредитором за належне виконання протягом 6 місяців з дня підписання кредитного договору ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору і згідно з графіком повернення кредиту. Позичальник порушив умови кредитного договору уже з вересня 2007 року, при цьому, банк з дня підписання позичальником кредитного договору по день звернення з позовом до суду - 02 квітня 2013 року не представив жодного доказу про повідомлення ОСОБА_3 як поручителя, про зазначений факт та не пред`явив жодної вимоги про виконання зобов`язань за договором кредиту.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що у банку виникло право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з вересня 2007 року, протягом наступних шести місяців, проте таку вимогу до поручителя банк пред`явив лише 02 квітня 2013 року, тобто вже після спливу встановленого шестимісячного строку, тому порука ОСОБА_3 була припинена на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). У зв`язку із цим апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог про стягнення із ОСОБА_3 разом із боржником та іншим поручителем заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року у складі колегії суддів: Савченко В. О., Парінової І. К., Фаловської І. М., касаційну скаргу ПАТ «Комерційний банк «Надра» відхилено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки судів про відмову у задоволенні вимог до поручителя ОСОБА_3 , у зв`язку із тим, що таку вимогу заявлено банком поза межами строку, визначено пунктом 1.1 договору поруки від 17 серпня 2007 року, є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства, правильно визначено характер спірних правовідносин та застосовано положення норм матеріального права і доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

30 січня 2017 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 липня 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 липня 2013 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що сторони погодили кінцевий термін повернення основного зобов`язання - 15 серпня 2022 року, на момент розгляду справи, строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором не настав і доказів про направлення письмової вимоги щодо виконання зобов`язання поручителем, як підстави для виконання зобов`язання, банком не надано. При цьому 05 липня 2011 року банк звернувся з позовом до поручителя, у тому числі й з достроковою вимогою щодо повернення всієї суми кредитних коштів, яку необхідно розцінювати як вимогу до сплати зобов`язання поручителем. За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог банку.

Аргументи учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року, у якій просить скасувати оскаржені рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вимога за черговим платежем виникла 31 березня 2010 року (проведено останній платіж), а з позовом до суду банк звернувся 05 липня 2011 року, а тому банк пропустив шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості із поручителя ОСОБА_2 Зазначає, що суди не врахували висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що рішення судів першої та апеляційної інстанції оскаржуються у касаційному порядку лише у частині стягнення ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2013 року.

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 17 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 473/МК, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 220 000 доларів США з відсотковою ставкою 14,05 % річних та з кінцевим терміном повернення до 15 серпня 2022 року. Цілі кредитування - придбання комерційної нерухомості.

17 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору № 473/МК від 17 серпня 2007 року, у тому числі - повернути до 15 серпня 2022 року кредит у сумі 220 000 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 14,5 % річних, сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором, сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня).

У договорі поруки від 17 серпня 2007 року, укладеному між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 , сторони обумовили:

поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань, вказаних у пункту 1.1 цього договору повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо (пункт 1.2);

відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язань, так і при невиконанні позичальником зобов`язань в цілому. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань у повному об`ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами (пункти 1.3; 1.4);

цей договір вступає в силу з моменту його належного оформлення сторонами. Дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору (пункти 5.2; 5.3).

У зв`язку з невиконанням позичальником кредитних зобов`язань станом на 06 червня 2011 року за кредитним договором № 473/МК від 17 серпня 2007 року утворилась заборгованість у розмірі 348 078,81 доларів США, що еквівалентно 2 775 406,39 грн, з яких 216 070,64 доларів США (1 722 839,25 грн) - тіло кредиту; 96 760,03 доларів США (771 516,10 грн) - проценти; 5 498,74 доларів США (43 844,20 грн) - штраф згідно пункту 9.2; 29 749,40 доларів США (237 206,84 грн) - пеня за порушення строку сплати ануїтентного платежу.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням».

У постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 3-42гс15 зроблено висновок, що «припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини 4 статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини 4 статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя (третє речення частини 4 статті 559 ЦК України).

У пункті 5.3. договору поруки від 17 серпня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 , сторони обумовили, що «дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконання поручителем своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору» (Т. 1, а. с. 16).

Таким чином строк поруки у договорі поруки від 17 серпня 2008 року не встановлений.

Згідно додатку № 1 до кредитного договору № 473/МК від 17 серпня 2007 року графік повернення кредиту та сплати відсотків щомісячна сума до сплати становить 3 034 доларів США (Т. 1, а. с. 11-14).

Згідно розрахунку заборгованості прострочення сплати чергових платежів за кредитним договором почалося у вересні 2007 року (Т. 1, а. с. 27-30). Із цим позовом ПАТ «КБ «Надра» звернулося до поручителя ОСОБА_2 у червні 2011 року (Т. 1, а. с. 2).

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте суд апеляційної інстанції не врахував, що кредитним договором передбачено виконання шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), у зв`язку з чим не з`ясував, чи припинилась порука ОСОБА_2 за окремими платежами. З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала апеляційного суду в оскарженій частині постановлена без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати у частині стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором і передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У пункті 7 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-6 частини першої цієї статті.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року залишено без змін. Тому на підставі пункту 7 частини першої статті 409 ЦПК України ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованості за кредитним договором скасувати.

Справу № 0907/2-6345/2011 у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук