ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Чернівці

Справа №716/1212/14

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом, визнання права власності на частину спадкового майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_3, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 січня 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Стрілець Я.С.),

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом, визнання права власності на частину спадкового майна.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що його діду ОСОБА_1 та бабі ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1. За життя дід склав заповіт від 01.06.1993 року, яким заповів все своє майно йому. ІНФОРМАЦІЯ_2 дід помер, після його смерті відкрилася спадщина на його Ѕ частину житлового будинку та господарських будівель за вказаною вище адресою.

На момент смерті діда він був неповнолітній. Про наявність заповіту йому та його батькам не було відомо.

Вказував, що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки з народження та до 2000 року проживав разом з дідом та своїми батьками по АДРЕСА_1.

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/352/19 Категорія 2

12 вересня 1997 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину, що складається з Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 за законом по 1/6 частині дружині померлого ОСОБА_4 та сину померлого ОСОБА_2 Також ОСОБА_4 12.09.1997 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право власності на Ѕ частину в спільному майні подружжя, а саме частину вказаного будинку.

12 вересня 1997 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно заповіла сину ОСОБА_2, який після її смерті (ІНФОРМАЦІЯ_3) є спадкоємцем за заповітом її частки спірного майна. 01.03.2001 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно у вигляді 1/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 після смерті діда. 06 березня 2001 року ОСОБА_2 державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на 4/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами.

Вважає, що в силу ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР після смерті діда прийняв спадщину, а, отже, свідоцтва про право на спадщину, видані ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є недійсними.

Згідно із заявою про збільшення та уточнення позовних вимог просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.09.1997 року, видане державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори Малітовською Т.М. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по 1/6 частині спадкового майна після смерті ОСОБА_1, що складається з Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 01 березня 2001 року, видане державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори Малітовською Т.М. ОСОБА_2 на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_1;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 березня 2001 року, видане державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори Малітовською Т.М. ОСОБА_2 на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 на 4/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1, визнати недійсним в частині 1/6 частки житлового будинку;

визнати за ним право на спадкове майно за заповітом після смерті ОСОБА_1 у вигляді Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушенням судом норм матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що спадкове майно йому належить з моменту відкриття спадщини, яку він прийняв шляхом вступу в управління спадковим майном, та він не обмежений строком у праві на отримання свідоцтва про право на спадщину.

Просить скасувати рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанцій виходив з того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, визначений законом на звернення до суду з указаним позовом.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_1, що підтверджується копією повторного Свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 16.11.2011 року (а.с.7). Після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 Вказане спадкове майно померлий заповів позивачу, що підтверджується заповітом (а.с.6).

На момент відкриття спадщини позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, був неповнолітнім, що вбачається з копії його паспорта (а.с.5). Його батько - ОСОБА_1 був зареєстрований по АДРЕСА_1 за місцем відкриття спадщини, де проживав разом із сім'єю (а.с. 38). Згідно з відміткою в паспорті ОСОБА_1, на момент відкриття спадщини по даний час він зареєстрований за вказаною адресою (а.с.5).

Ураховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_1 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто до 01 січня 2004 року, суд першої інстанції правильно застосував до зазначених спадкових відносин норми ЦК Української РСР у редакції від 18 липня 1963 року.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР 1963 року спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Установивши, що на день смерті ОСОБА_1 в його будинку був зареєстрований та проживав позивач, від спадщини не відмовився, його батьки в його інтересах також не вчиняли дій, що свідчили б про відмову від спадщини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач є такими, що прийняв спадщину після смерті дідуся, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Наведене вбачається з матеріалів спадкової справи №178/1997, заведеної на майно померлого (а.с. 33-46).

Державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спадкового майна дружині померлого ОСОБА_4, яке складається з Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1, належної спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Заставнівської міської Ради народних депутатів від 24 липня 1996 року, та на Ѕ частку вказаного будинку як частку в спільному майні подружжя (а.с. 40 зворот, 42). Відповідачу ОСОБА_2 02.03.2001 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину житлового будинку (а.с. 45 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4, яка була бабусею позивача. Все своє майно вона заповіла своєму сину - відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 49 зворот).

06 березня 2001 року ОСОБА_2 державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на 4/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 52).

Таким чином, відповідачем після смерті ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за законом та заповітом було успадковане 5/6 частини спадкового житлового будинку (а.с. 33-52).

Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з часу її відкриття незалежно від того, коли вона була фактично прийнята.

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у зв'язку з наявністю заповіту на ім'я позивача успадкували 3/6 частини спадкового майна з порушенням норм цивільного законодавства УРСР, що було чинне на момент відкриття спадщини.

У відповідності до ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина,батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки вжитку.

Виходячи із даної норми закону, дружина померлого спадкодавця ОСОБА_4, яка була на час відкриття спадщини пенсійного віку, незалежно від змісту заповіту спадкує 2/3 частки від тієї частини, яку вона спадкувала за законом, тобто 2/3 частини від 1/6 частки будинку та господарських будівель, а тому її обов'язкова частка складає 1/9 (2/18) частки від житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1

Таким чином, Свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.09.1997 року, видане ОСОБА_4 на 1/3 частину будинку та господарських будівель є недійсним в частині 2/9 частки спірного будинку. Свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.03.2001 року, видане ОСОБА_2 на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами є недійсними в повному обсязі. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 березня 2001 року, видане державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 на 4/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями і побутовими спорудами по АДРЕСА_1 є недійсним в частині 1/18 частки будинку.

Частиною п'ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач звернув увагу на те, що позивачу було відомо про наявність оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за законом, проте з позовом останній звернувся до суду поза межами трирічної позовної давності. Просив застосувати строк позовної давності.

Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує.

Аналогічні положення містяться й у частині четвертій статті 319 ЦК України.

Аналізуючи положення частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України («власність зобов'язує») необхідно зазначити, що власник зобов'язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності.

Наведене дозволяє дійти висновку, що позивач, у разі набуття статусу власника майна на підставі спадкування за законом, наділена обов'язками щодо утримання такого майна.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов'язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу (Stubbings and Others v. The United Kingdom 22083/93).

При прийнятті спадкоємцем спадщини після смерті спадкодавця, з видачею іншому спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, спадкові права порушуються, а тому на вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину поширюються загальний строк позовної давності.

Судом установлено, що у листопаді 2000 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (справа №2-1/2003 р.) до ОСОБА_6, ОСОБА_1 про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1, який він успадкував після смерті батьків. Зазначене підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 6 березня 2001 року (а.с. 52).

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 лютого 2003 року позов задоволено.

Отже, з моменту звернення до суду із зазначеним вище позовом позивачу ОСОБА_1 стало відомо про те, що дії відповідача порушують його право на частку у спадковому майні.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 19 серпня 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який слід обчислювати з листопада 2000 року та який збіг у листопаді 2003 року.

Позивач не навів належних та допустимих доказів, які б свідчили про його необізнаність про видачу спірних свідоцтв про право на спадщину на ім'я ОСОБА_2

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, тому наявні підстави для застосування норми частини четвертої статті 267 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак