ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 755/16657/16-ц

провадження № 61-8145св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: КарпенкоС. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 1 листопада 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ.

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (далі - ПАТ «КИЇВЗНДІЕП») про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 5 травня 2015 року він уклав трудовий договір з ПАТ «КИЇВЗНДІЕП», відповідно до якого позивача прийнято на посаду заступника директора з господарських питань; посадові обов'язки йому до відома не доводили, графік та обсяг роботи визначався і виконувався відповідно до окремих завдань.

30 вересня 2016 року на його адресу поштою надійшов лист, підписаний тимчасово виконуючим обов'язки директора ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» ОСОБА_5, з повідомленням про припинення трудових відносин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Крім того, до вказаного листа додано наказ від 26 вересня 2016 року № 129к, який містить посилання на акти про відсутність його на роботі та про відмову від надання пояснень щодо причин такої відсутності.

Зазначав, що посадовими особами ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» не вчинялися дії, спрямовані на притягнення його до дисциплінарної відповідальності, відповідно до вимог статті 147 КЗпП України. Також посилався на те, що ОСОБА_5 є головою первинної профспілкової організації відповідача, що відповідно до статті 7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не дозволяє йому одночасно здійснювати повноваження роботодавця. За весь період роботи заробітна плата йому не виплачувались, за винятком часткових виплат за окремі два місяці, що є підставою для стягнення заборгованості.

За таких обставин просив скасувати наказ ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» від 26 вересня 2016 року № 129к про звільнення з посади заступника директора з господарських питань і поновити його на цій посаді.

Стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати за період з травня 2015 року по 26 вересня 2016 року з урахуванням інфляції і 3% річних та середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на день винесення судового рішення.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано наказ від 26 вересня 2016 року № 129к про звільнення заступника директора з господарських питань (поза штатом) ОСОБА_4 за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника директора з господарських питань ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» з 26 вересня 2016 року.

Стягнено з ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» на користь ОСОБА_4 заборгованість із виплати заробітної плати за період з травня 2015 року по 26 вересня 2016 року в сумі 66 911,27 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 вересня 2016 року по 16 травня 2017 року в сумі 31 062,93 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на позивача, який перебував на посаді заступника директора з господарських питань, покладено функцію координації діяльності відповідних підрозділів інституту, тобто досягнення узгодженості в роботі відповідних ланок організації шляхом встановлення раціональних зв'язків (комунікацій) між ними, що в свою чергу передбачає і можливе перебування у відповідних підрозділах інституту, з урахуванням покладених на нього функцій.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження відсутності позивача у підрозділах товариства у місті Києві, Київській та Херсонській областях, роботу яких координував позивач, в період складання актів про відсутність на роботі, у зв'язку з чим наказ про звільнення позивача з підстав відсутності на роботі без поважних причин підлягає скасуванню.

Визначаючи розмір заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції зазначив, що згідно з наказом від 11 січня 2016 року, з яким ознайомлено позивача, у товаристві з 28 березня 2016 року встановлено неповний робочий тиждень. Позивачем не оспорено зміни умов праці в частині запровадження триденного робочого тижня на підприємстві, тому суд застосував показники нарахованої позивачу заробітної плати на підставі наявної довідки відповідача щодо розміру заробітної плати позивача за спірний період (з квітня 2016 року) з урахуванням наказів про зміну умов праці.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції вважав, що стаття 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою передбачено стягнення таких складових боргу, не застосовується до трудових правовідносин.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 1 листопада 2017 року скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в позові.

У іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав доведеним факт прогулів, вчинених позивачем, а наказ № 129к від 26 вересня 2016 року про звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України - законним.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 1 листопада 2017 року та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

В обґрунтування касаційної скарги зазначив, що наказ про його звільнення підписано неуповноваженою особою - ОСОБА_5, тимчасово виконуючим обов'язки директора товариства. З наказом про покладення на ОСОБА_5 обов'язків директора заявника не ознайомлено та вказана особа жодного разу не зверталась до нього від імені відповідача. Крім того, ОСОБА_5 не міг здійснювати повноваження керівника, оскільки він є головою первинної профспілкової організації ПАТ «КИЇВЗНДІЕП».

Вказував, що акти про відсутність його на роботі не можна вважати належними доказами, оскільки вони складені з порушеннями. Акти, якими засвідчено відсутність позивача на робочому місці від 7 вересня 2016 року, 14 вересня 2016 року, 21 вересня 2016 року та 26 вересня 2016 року, підписані працівником ОСОБА_6, який згідно табелів обліку робочого часу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» був відсутній на роботі у дні складення актів. Крім того, вказані акти не вказують, на якому саме з підрозділів товариства був відсутній заявник.

Зазначив, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про недоведення позивачем свого місця перебування на час, вказаний у актах про відсутність на робочому місці, оскільки тягар доведення законності підстав звільнення лежить на роботодавцеві.

Апеляційний суд, на думку заявника, у порушення вимог статті 303 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, безпідставно прийняв на стадії апеляційного перегляду нові докази та не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції.

Апеляційний суд, вказує заявник, помилково вважав доведеним факт направлення йому листа відповідача з проханням надати пояснення щодо відсутності на робочому місці, оскільки подані відповідачем докази направлення листа підтверджують лише факт направлення і не містять інформації відносно направлення листа саме такого змісту.

Також заявник вказував, що не він погодився із наказом від 28 березня 2016 року № 71к про встановлення неповного робочого тижня, тому трудовий договір продовжений на попередніх умовах оплати і посилання відповідача на зменшення розміру заробітної плати не відповідають вимогам закону. Відповідач систематично порушував строки виплати заробітної плати, у зв'язку з чим заборгованість із заробітної плати підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Провадження у суді касаційної інстанції

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного суду від 22 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Заперечення на касаційну скаргу

У квітні 2018 року ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що наказ № 129к від 26 вересня 2016 року про звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є законним, оскільки факт прогулів підтверджується належними доказами; Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та просило касаційну скаргу залишити без задоволення.

У червні 2018 року до ОСОБА_4 подав додаткові пояснення до касаційної скарги, у яких заперечував доводи відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на підставі наказу № 18 від 29 квітня 2015 року зарахований на посаду заступника директора з господарських питань ПАТ «КИЇВЗНДІЕП».

З наказу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» від 11 січня 2016 року «Про зміни в організації виробництва і праці» суди встановили, що у зв'язку із значним погіршенням фінансового стану товариства, відсутністю обігових коштів та з метою запобігання масовому вивільненню працівників, у товаристві з 28 березня 2016 року встановлено неповний робочий тиждень - 3 робочих дні (понеділок, вівторок, середа).

Суди встановили, що відповідно до наказу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» № 71к від 22 березня 2016 року «Про встановлення неповного робочого тижня» працівникам товариства, в тому числі і ОСОБА_4, встановлено неповний робочий тиждень - 3 робочих дні (понеділок, вівторок, середа) з 28 березня 2016 року. З вказаним наказом відповідача ознайомлено, про що свідчить його підпис.

Незважаючи на вказівку позивача при ознайомленні з таким наказом останній не звертався до відповідача із заявою про припинення трудового договору за підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України (у зв'язку із зміною істотних умов праці) отже погодився працювати на підприємства в режимі неповного робочого тижня.

Також суди встановили, що 7 вересня 2016 року начальником господарського відділу ОСОБА_5, головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів ОСОБА_7, юрисконсультом юридичного відділу ОСОБА_8 складено акт про відсутність на роботі, згідно якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) ОСОБА_4 у період з 5 вересня 2016 року по 7 вересня 2016 року включно був відсутній на роботі (в товаристві в цілому), на момент складання цього акта відомості про поважні причини відсутності від ОСОБА_4 не надходили.

14 вересня 2016 року директором ОСОБА_5, головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів ОСОБА_7, юрисконсультом юридичного відділу ОСОБА_8 складено акт про відсутність на роботі, згідно якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) ОСОБА_4 в період з 12 вересня 2016 року по 14 вересня 2016 року включно був відсутній на роботі (у товаристві в цілому), на момент складання цього акта відомості про поважні причини відсутності від ОСОБА_4 не надходили.

Суди встановили, що 15 вересня 2016 року відповідачем на адресу позивача направлено листа та повідомлено про відсутність на роботі (у товаристві в цілому) у періоди з 5 вересня 2016 року по 7 вересня 2016 року та з 12 вересня 2016 року по 14 вересня 2016 року і необхідність до 19 вересня 2016 року надати письмові пояснення про причини відсутності. Вказаний лист отримано позивачем 17 вересня 2016 року.

20 вересня 2016 року тимчасово виконуючий обов'язки директора ОСОБА_5, начальник загального відділу ОСОБА_9, головний спеціаліст з регіонального розвитку і пілотних проектів ОСОБА_7 склали акт про відмову позивача надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі, зі змісту якого вбачається, що станом на 20 вересня 2016 року письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі ОСОБА_4 не надані.

21 вересня 2016 року тимчасово виконуючим обов'язки директора ОСОБА_5, головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів ОСОБА_7, юрисконсультом юридичного відділу ОСОБА_8 складено акт про відсутність позивача на роботі, відповідно до якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) ОСОБА_4 в період з 19 вересня 2016 року по 21 вересня 2016 року включно був відсутній на роботі (в товаристві в цілому), на момент складання цього акта відомості про поважні причини відсутності від ОСОБА_4 не надходили.

26 вересня 2016 року тимчасово виконуючим обов'язки директора ОСОБА_5, головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів ОСОБА_7, юрисконсультом юридичного відділу ОСОБА_8 складено акт про відсутність на роботі, відповідно до якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) ОСОБА_4 26 вересня 2016 року був відсутній на роботі (в товаристві в цілому), на момент складання цього акта відомості про поважні причини відсутності від ОСОБА_4 не надходили.

Суди встановили, що 26 вересня 2016 року на підставі наказу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» № 129к «Про звільнення за прогули без поважних причин ОСОБА_4» заступника директора з господарських питань (поза штатом) ОСОБА_4 звільнено з роботи з 26 вересня 2016 року за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Крім того, 26 вересня 2016 року відповідач направив позивачу лист, в якому повідомив позивача про звільнення та запропонував з'явитися до товариства для отримання належно оформленої трудової книжки та остаточного розрахунку.

Позиція Верховного Суду; мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, Пленуму Верховного Суду України роз'яснив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відсутність працівника на роботі без поважних причин (прогул) за своєю природою є грубим порушенням трудової дисципліни.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 58 ЦПК України в тій же редакції Кодексу).

За змістом статті 60 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог.

При цьому касаційний суд зазначає, що відповідно до положень трудового і процесуального законодавства саме роботодавець має довести відповідність звільнення працівника трудовому законодавству. ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» довело факт прогулів, вчинених позивачем, що в силу положень пункту третього частини першої статті 40 КЗпП України є підставою для його звільнення.

Доводи касаційної скарги про те, що наказ про звільнення заявника підписано неуповноваженою особою ОСОБА_5, відхиляються касаційним судом, оскільки відповідно до наказу директора ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» ОСОБА_10 від 12 січня 2016 року № 37-к на час його відпустки виконання обов'язків директора товариства покладено на начальника господарського відділу ОСОБА_11 Твердження заявника про те, що його не було ознайомлено із вказаним наказом про покладення виконання обов'язків, не мають правового значення, оскільки вказаний наказ його прав та обов'язків не стосується.

Посилання заявника на те, що акти про відсутність його на роботі складені за участю ОСОБА_7 підроблені, тому що в день їх складання останній був відсутній на роботі, є безпідставними, оскільки ОСОБА_7 є сумісником та займав на час складання актів посаду головного спеціаліста регіонального розвитку та пілотних проектів і помічника директора. ОСОБА_7 відмічений у табелі обліку робочого часу за вересень 2016 року як помічник директора, що спростовує доводи заявника щодо відсутності ОСОБА_7 на роботі.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом у порушення норм процесуального права досліджено докази, подані відповідачем на стадії апеляційного провадження, відхиляються касаційним судом.

Частиною другою статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у суді апеляційної інстанції, визначено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Отже апеляційному суду надано повноваження щодо дослідження нових доказів, а поважність причин їх неподання до суду першої інстанції оцінюється судом за внутрішнім переконанням, у зв'язку з чим підстави вважати, що апеляційним судом порушено процесуальне право, відсутні.

Доводи касаційної скарги про існування підстав для стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, відхиляються касаційним судом, так як положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, які врегульовані положеннями трудового законодавства.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі

№ 6-43цс14 викладено правовий висновок про те, що встановлена частиною другою статті 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права і без порушення процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 1 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

В. А. Стрільчук