Єдиний унікальний номер судової справи 487/3213/18
Номер провадження 22-ц/812/548/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

15 квітня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ПАТ «Миколаївгаз» - Голубашенка Т.О.,

представника відповідача ТОВ «Миколаївгаз Збут» - Козирєва А.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 19 грудня 2018 року, під головуванням судді Сухаревич З.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» (далі - ПАТ «Миколаївгаз)» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» (далі - ТОВ «Миколаївгаз Збут») про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_1.

Зазначена квартира забезпечена комунальною послугою газопостачання з режимом використання газу - для приготування їжі (плита газова за відсутністю централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача).

31 травня 2017 року, не попередивши позивача особисто у встановленому законодавством порядку, до будинку за АДРЕСА_1 прибули представники ПАТ «Миколаївгаз» з метою встановлення лічильника газу для багатоквартирного будинку.

Цього ж дня представниками ПАТ «Миколаївгаз» складено Акт про порушення №00025161 від 31 травня 2017 року, яким встановлено відмову ОСОБА_2 від встановлення загальнобудинкового лічильника газу.

Вищевказаний акт про порушення розглянуто на засіданні комісії по розгляду актів про порушення фізичними особами - споживачами природного газу та вирішено задовольнити його, у зв'язку з чим, в подальшому фактичний об'єм спожитого природного газу по об'єкту за адресою споживача з 31 травня 2017 року почав визначатися відповідачем за граничними об'ємами споживання природного газу населення в розмірі 18.3 м.куб. на одну зареєстровану особу на місяць.

Між тим такі дії відповідачів позивач вважає незаконними.

Так, відповідно до особливостей організації обліку природного газу в багатоквартирних будинках та гуртожитках, які врегульовано в главі 5 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем не передбачається застосування до споживача багатоквартирних будинків граничних об'ємів споживання газу.

Крім того, суб'єктом надання згоди на встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу в багатоквартирних будинках (на час складання акту про правопорушення №00025161 від 31 травня 2017 року) виступає балансоутримувач або управитель будинку, а не окремий побутовий споживач природного газу.

Більш того, згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу», з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному ст.10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Позивач ОСОБА_2 також зазначала, що ПАТ «Миколаївгаз» фактично поставив її у нерівне становище порівняно зі споживачами природного газу, які мають індивідуальні лічильники, через те, що вона повинна сплачувати кошти за неспожитий природний газ, чим допустив порушення її прав.

Окрім того позивач звертала увагу на те, що вона не відмовлялась від встановлення лічильника, а навпаки просила встановити їй індивідуальний прилад обліку газу у квартиру.

Посилаючись на викладені обставини, уточнивши в подальшому позовні вимоги, ОСОБА_2 просила суд позов задовольнити та:

визнати недійсним рішення ПАТ «Миколаївгаз», яке оформлено актом про порушення №00025161 від 31 травня 2017 року та п.35 протоколу постійно діючої робочої комісії по розгляду актів про порушення фізичними особами -споживачами природного газу ПАТ «Миколаївгаз» від 16 червня 2017 року №21 відносно ОСОБА_2, щодо визначення їй режиму споживання, за яким фактичний об'єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу, визначається за граничними об'ємами споживання природного газу населення згідно з додатком №10 до Кодексу газорозподільних систем;

визнати за ОСОБА_2, яка проживає у квартирі АДРЕСА_1, право на споживання природного газу за діючими нормами споживання природного газу для населення, а саме «плита газова у разі відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача» з нормою споживання 5.4 м.куб. на одну людину на місяць;

зобов'язати ТОВ «Миколаївгаз Збут» здійснити перерахунок спожитого природного газу починаючи з 31 травня 2017 року до теперішнього часу із застосуванням норми споживання природного газу для населення, а саме «плита газова у разі відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача» з нормою споживання 5.4 м.куб. (7.1 м.куб до 19 серпня 2017 року) на одну людину на місяць за вищевказаний період;

зобов'язати ПАТ «Миколаївгаз» за його власний рахунок встановити індивідуальний прилад обліку в квартирі позивача;

стягнути на користь позивача з ПАТ «Миколаївгаз» 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідач ТОВ «Миколаївгаз Збут» надало до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечувало. Зазначало, що предметом спору стала правомірність визначення заборгованості за використаний природний газ, проте оскарження дій відповідача щодо визначення такої заборгованості, які є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту. Зазначене у позовній заяві може бути запереченням у разі пред'явлення позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ, проте таких вимог до споживача ніхто не заявляв. Крім того, ТОВ «Миколаївгаз Збут» жодного відношення до визначення об'ємів споживання природного газу у відповідності до чинного законодавства не має, а тому не є належним відповідачем у справі.

Відповідач ПАТ «Миколаївгаз» надало до суду відзив аналогічного змісту, в якому проти задоволення позову заперечувало.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення ПАТ «Миколаївгаз», яке оформлене: актом про порушення №00025161 від 31 травня 2017 року та п.35 протоколу постійно діючої робочої комісії по розгляду актів про порушення фізичними особами - споживачами природного газу ПАТ «Миколаївгаз» від 16 червня 2017 року за №21 відносно ОСОБА_2 (о/р НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) щодо визначення ОСОБА_2 режиму споживання, за яким фактичний об'єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу, визначається за граничними об'ємами споживання природного газу населенням згідно з додатком №10 до Кодексу газорозподільних систем.

Визнано за ОСОБА_2, мешканкою квартири АДРЕСА_1, право на споживання природного газу у період з 31 травня 2017 року по 19 серпня 2017 року за нормами споживання природного газу для населення, а саме «плита газова у разі відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача» - 7.1 м.куб. на одну людину на місяць, у період з 19 серпня 2017 року по 27 листопад 2018 року - 5.4 м.куб. на одну людину на місяць.

Зобов'язано ТОВ «Миколаївгаз Збут» здійснити ОСОБА_2 перерахунок спожитого природного газу починаючи з 31 травня 2017 року по 19 серпень 2017 року із застосуванням норми споживання природного газу для населення, а саме «плита газова у разі відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача» - 7.1 м.куб. на одну людину на місяць, у період з 19 серпня 2017 року по 27 листопад 2018 року - 5.4 м.куб. на одну людину на місяць.

Зобов'язано ПАТ «Миколаївгаз» за свій рахунок встановити індивідуальний прилад обліку природного газу у квартирі АДРЕСА_1, у строк до 01 січня 2021 року.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Миколаївгаз» про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Миколаївгаз» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 409 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ «Миколаївгаз», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду в частині задоволених позовних вимог до ПАТ «Миколаївгаз» скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині зобов'язання ТОВ «Миколаївгаз Збут» здійснити перерахунок спожитого природного газу та в частині відшкодування моральної шкоди не є предметом перевірки на його законність і обґрунтованість в апеляційному порядку на підставі ч.1 ст.367 ЦПК України.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

З матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачем послуги газопостачання, яку надають відповідачі.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 24 березня 2016 року за №403, з врахуванням змін, прийнятих постановою від 15 вересня 2016 року за №1556, затверджено план розвиту газорозподільної системи ПАТ «Миколаївгаз» на 2016-2025 роки, яким передбачено витрати на встановлення будинкових приладів обліку та витрати на встановлення лічильників газу населенню.

Житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, включено у план розвитку газорозподільної системи на 2016-2025 роки інвестиційної програми ПАТ «Миколаївгаз» на 2016 рік, якою передбачені витрати на встановлення будинкових приладів обліку.

31 травня 2017 року представниками ПАТ «Миколаївгаз» проводилися заходи щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу за вищевказаною адресою за ініціативи та за кошти оператора ГРМ (ПАТ «Миколаївгаз»).

Цього ж дня, 31 травня 2017 року, працівниками ПАТ «Миколаївгаз» складено Акт про порушення №00025161, яким зафіксовано порушення Кодексу газорозподільних систем, а саме: відмова побутового споживача ОСОБА_2 від встановлення загальнобудинкового лічильника газу, що здійснюється за ініціативи та за рахунок Оператора ГРМ з урахуванням вимог Закону України «Про комерційний облік природного газу».

У вказаному акті зазначено, що відповідно до абз.7 п.3 гл.4 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем, фактичний об'єм спожитого, розподіленого (поставленого) природного газу побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними нормами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 до Кодексу газорозподільних систем. Комісія Оператора ГРМ з розгляду цього Акта буде проводити засідання 16 червня 2017 року. В розділі зауваження міститься пояснення та підпис ОСОБА_2, де зазначено, що від встановлення будинкового приладу обліку відмовляється (рішення Миколаївської міської ради №5/16 від 14 червня 2016 року, яким встановлено забороно встановлювати надомні вузли обліку природного газу), але просить за бюджетні кошти встановити квартирний прилад обліку газу (а.с.13).

Протоколом №21 засідання постійно діючої комісії ПАТ «Миколаївгаз» по розгляду Актів про порушення фізичними особами - споживачами природного газу від 16 червня 2017 року прийнято рішення про задоволення акту про порушення №00025161, на підставі якого з 31 травня 2017 року позивачу змінено режим нарахування природного газу (а.с.12).

02 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернулась до ПАТ «Миколаївгаз» та ТОВ «Миколаївгаз Збут» із заявою, в якій просила скасувати як незаконний акт про порушення №00025161 від 31 травня 2017 року, здійснити перерахунок спожитого природного газу з червня 2017 року виходячи з норм споживання 7.1 та 5.4 м.куб. (з 19 серпня 2017 року) на одну особу, а також встановити в квартирі АДРЕСА_1 квартирний прилад обліку природного газу за рахунок коштів ПАТ «Миколаївгаз», як того вимагає Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (а.с.14-15).

Листом ПАТ «Миколаївгаз» від 22 лютого 2018 року ОСОБА_2 повідомлено, що комісія по роботі зі зверненнями побутових споживачів природного газу винесла рішення про відмову від здійснення перерахунку за спожитий природний газ згідно наданих документів. Зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 встановлено загальнобудинковий лічильник газу, та у разі незгоди розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку, позивач має можливість встановити індивідуальний прилад обліку природного газу з подальшою компенсацією таких витрат відповідно до встановленого порядку Кабінетом Міністрів України (а.с.16-17).

У разі виявлення у споживача або несанкціонованого споживача порушень, визначених у главі 2 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем, на місці їх виявлення представником Оператора ГРМ складається акт про порушення за формою, наведеною в додатку 16 до цього Кодексу.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції встановлено невідповідність вищевказаного акту про порушення №00025161 від 31 травня 2017 року формі, наведеної у додатку 16 Кодексу газорозподільних систем та порушення порядку оформлення акта, наведеного в розділі ХІ гл.5 Кодексу газорозподільних систем.

Зокрема, вказаний акт було складено за відсутності залучення заінтересованої особи (представника житлово-експлуатаційної організації, балансоутримувача або управителя будинку, виборної особи будинкового, вуличного, квартального чи іншого органу самоорганізації населення).

Крім того, з акту про порушення не вбачається в чому полягало порушення, відсутні посилання на обставини і суть порушення. Зокрема, не зазначено який доступ не надав споживач, яким способом перешкоджав встановленню газового лічильника, не зазначено коли було виявлено порушення.

В порушення вимог до змісту акту про порушення, у акті не зазначено контактний телефон особи Оператора ГРМ (для уточнення інформації щодо часу та місця засідання комісії).

З огляду на встановлені порушення, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо порушення порядку оформлення акту про порушення №00025161 від 31 травня 2017 року, складеного ПАТ «Миколаївгаз» у відношенні позивача, а також щодо наявності підстав для скасування рішення ПАТ «Миколаївгаз» в частині визначення ОСОБА_2 режиму споживання, за яким фактичний об'єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу, визначається за граничними об'ємами споживання природного газу населенням згідно з додатком 10 до Кодексу газорозподільних систем.

При цьому слід зазначити, шо правові засади функціонування ринку природного газу України засновано на принципі вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співробітництва, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу, визначаються Законом України «Про ринок природного газу».

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про ринок природного газу» від 09 квітня 2015 року (закон набрав чинності 08 травня 2015 року) державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор (національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг) у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.

Пунктом 37 ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Аналогічні положення викладені у ч.4 ст.1 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» від 16 червня 2011 року (закон набрав чинності 09 липня 2011 року), в якій визначено, що споживачі природного газу - це фізичні особи (населення), фізичні особи - підприємці та юридичні особи, які відповідно до договору користуються послугами з газопостачання та використовують природний газ для приготування їжі, опалення, підігріву води, а також як паливо або сировину.

Статтею 4 глави 1 розділу I Кодексу газорозподільних систем зазначено, що побутовий споживач - споживач, що є фізичною особою та придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність.

Відповідно до положень Кодексу газорозподільних систем приладовий облік природного газу здійснюється з метою отримання та реєстрації достовірної інформації про обсяги і якість природного газу під час його транспортування, розподілу, постачання, зберігання та споживання. Приладовий облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки суб'єктів ринку природного газу. Постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у частині першій статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Згідно з п.1-3 ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вузол обліку природного газу - сукупність засобів вимірювальної техніки та допоміжних засобів, призначених для вимірювання, реєстрації результатів вимірювання та розрахунків об'єму природного газу, зведеного до стандартних умов, що складається з одного або кількох вимірювальних комплексів та/або: лічильника газу в комплекті з реєструвальними приладами температури і тиску газу; лічильника газу в комплекті з показувальними приладами температури і тиску газу; лічильника газу, вимоги до якого встановлюються нормативно-правовими і нормативно-технічними документами; комерційний (приладовий) облік природного газу (далі - облік природного газу) - визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягу споживання та/або реалізації природного газу, на підставі якого проводяться взаєморозрахунки між споживачами природного газу та суб'єктами господарювання, що здійснюють постачання природного газу; лічильник газу - засіб вимірювальної техніки, який використовується для вимірювання, запам'ятовування та відображення об'єму газу, що проходить через нього.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: 1) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2021 року; 2) для інших споживачів - з 1 липня 2011 року.

Приписами ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» у разі відмови населення від встановлення суб'єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, лічильників газу розподіл природного газу припиняється населенню, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2021 року.

Враховуючи вищезазначене, суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані в термін до 01 січня 2021 року для зазначеної групи населення забезпечити встановлення лічильників газу, як індивідуальних так і загальнобудинкових, що забезпечить 100% облік спожитого природного газу населенням.

При цьому, у разі не встановлення населенню у строки, зазначені у ч.1 ст.6 Закону України, лічильників газу з вини суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України (положення ч.1 ст.6 Закону).

Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року прийнято постанову за №2494 «Про затвердження Кодексу газорозподільних систем», яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1379/27824.

Так, абз.7 п.3 гл.4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем було викладено в наступній редакції: «Якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником газу, відмовляється від його встановлення за рахунок Оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до вимог глави 5 розділу XI цього Кодексу), фактичний об'єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об'ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 до цього Кодексу».

Постановою від 11 серпня 2016 року №1418 «Про затвердження змін до деяких постанов НКРЕКП» було внесено зміни до абз.7 п.3 гл.4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем, а саме в абзац сьомий після слів «лічильником газу» доповнено словами «(індивідуальним або загальнобудинковим)», а після слів «об'єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу» доповнено словом «(алокація)».

Отже після внесених змін, абз.7 п.3 гл.4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем викладено в наступній редакції: «Якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником газу (індивідуальним або загальнобудинковим), відмовляється від його встановлення за рахунок Оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до вимог глави 5 розділу XI цього Кодексу), фактичний об'єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу (алокація) по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об'ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 15 до цього Кодексу».

Між тим, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року (справа №826/1413/17), залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року, було визнано незаконним, таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили та визнано нечинним в окремій частині Кодексу газорозподільних систем, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494, із змінами і доповненнями, внесеними постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 26 листопада 2015 року №2845, від 10 березня 2016 № 304, від 11 серпня 2016 року № 1418, а саме в частині слів «… або загальнобудинковим», які містяться в абзаці сьомому пункту 3 глави 4 розділу IX цього Кодексу.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об'єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об'єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Стаття 13 Закону України «Про ринок природного газу» не передбачає можливість одноособово побутовим споживачем відмовитись від встановлення загальнобудинкового лічильника газу та не передбачає його обов'язку надавати згоду на встановлення загальнобудинкового лічильника газу.

У відповідності до п.1 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ОСОБА_2 є споживачем газу за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач від встановлення у її квартирі індивідуального лічильника газу за рахунок оператора газорозподільних мереж не відмовлялася.

Слід зазначити, що особові рахунки відкриті на кожного із мешканців вищевказаного будинку, а не на весь багатоквартирний будинок. Отже, складання акту про порушення Кодексу газорозподільних систем відносно позивача можливо лише у випадку відмови останньої від встановлення індивідуального лічильника у квартирі, а не загальнобудинкового.

Крім цього, встановлення загальнобудинкового вузлу обліку газу в процесі споживання газу не відображає фактичного споживання газу кожним споживачем багатоквартирного будинку окремо, що породжує нарахування сум за споживання газу, який насправді не використовувалось споживачем.

Отже, якщо у побутового споживача не встановлено індивідуального лічильника, то в даному випадку відбувається математичний розрахунок спожитого газу оператором газорозподільної системи між споживачами у яких є квартирні лічильники газу та у яких немає таких лічильників, а отже неможливо встановити та перевірити правильність такого розрахунку.

За такого, в даному випадку, порушуються права позивача, що призводить до невідповідності умов договору на постачання природного газу між споживачем та газорозподільною компанією, яким передбачено, що кошти сплачуються споживачем тільки за той газ, який він дійсно спожив. Більш того, такий облік газу порушує вимоги ст.18 Закону України «Про ринок природного газу».

За такого суд першої інстанції вірно констатував той факт, що ПАТ «Миколаївгаз» прийняло незаконне рішення про зміну режиму нарахування об'ємів природного газу побутовому споживачу ОСОБА_2, та як наслідок, вказане є підставою для здійснення відповідного перерахунку спожитого природного газу за спірний період.

При цьому рішення в частині покладення обов'язку саме на ТОВ «Миколаївгаз Збут» здійснити перерахунок позивачу спожитого природного газу сторонами не оскаржується, а тому не є предметом розгляду в апеляційній інстанції.

Також, задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про зобов'язання ПАТ «Миколаївгаз» встановити в квартирі індивідуальний лічильник газу, суд виходив з того, що Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачається встановлення лічильників кожному споживачеві.

Питання ж щодо визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників суб'єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу, було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі №214/2435/17 (провадження №14-347цс18). За результатом розгляду вказаної справи було прийнято постанову від 07 листопада 2018 року та викладено такі правові висновки.

Зі змісту ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», вбачається обов'язок встановлення відповідними суб'єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення, у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов'язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу.

Стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначає обов'язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, ОСОБА_2 правомірно просила встановити їй індивідуальний газовий лічильник, а не загальнобудинковий, як на те наполягали відповідачі, тому у них не було законних підстав для нарахування їй об'ємів природного газу з 31 травня 2017 року у розмірі граничної місячної норми споживання на одну особу.

При цьому відмова ПАТ «Миколаївгаз» встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача. З урахуванням вимог ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» за № 1023-XII, ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» за №1875-IV волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним.

Свій висновок по суті вирішеного спору районний суд правомірно обґрунтував тим, що задоволення вимог позивача буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату ним саме того об'єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд першої інстанції правильно керувався ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» за №3533-VI, згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на відповідача ПАТ «Миколаївгаз» покладений обов'язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним.

При цьому обраний позивачем спосіб захисту суд обґрунтовано вважав таким, що відповідає вимогам ст.16 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

До того ж, суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у ч.1 ст.10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 18 квітня 2019 року