Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6600/18 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 285/6600/18 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське», Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням

за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, та просила стягнути на свою користь 46 589,96 грн. матеріальної шкоди та 300 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних зазначала, що з вини ОСОБА_3, який перебував у трудових відносинах з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, сталася ДТП, внаслідок якої вона отримала ушкодження та перебувала на лікуванні в лікарні, у зв'язку з чим понесла витрати та була визнана потерпілою в кримінальному провадженні. Внаслідок вказаної ДТП вона зазнала фізичного болю, втратила здоров'я, їй була завдана психологічна травма, вона була вимушена істотно змінити організацію і спосіб свого життя.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28 січня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 46 596 грн. 96 коп. та моральну шкоду в розмірі 300 000 грн. В решті вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ФОП ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає про безпідставність позовних вимог, виходячи із того, що відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП, повинна здійснювати страхова компанія, а особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Вказує, що стягнення судом моральної шкоди не мотивовано та без посилання на докази в розумінні ч.2 ст. 76 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, мотивуючи його наступним.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 19.08.2016 року о 23 годині 30 хвилин, ОСОБА_3, в порушення вимог п.2.9 (а) Правил дорожнього руху України керував технічно-справним автопоїздом «Renault», номерний знак НОМЕР_1 з напівпричепом «Kron», номерний знак НОМЕР_2, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, здійснював рух на ділянці проїзної частини вул. Покровської, поблизу будинку №159 у м. Житомирі в напрямку від вул. Парникової до вул. Тараса Бульби-Боровця.

Порушуючи вимоги п.2.3 (б) ПДР України у вищезазначений день, час та місці ОСОБА_3, керуючи автопоїздом «Renault», номерний знак НОМЕР_1 з напівпричепом «Kron», номерний знак НОМЕР_2, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, порушуючи вимоги п.12.4 зазначених Правил, в межах населеного пункту здійснював рух автопоїздом зі швидкістю понад 60 км/год, порушуючи п.12.1 зазначених Правил під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та, як наслідок, виїхав на смугу зустрічного руху вул. Покровської та допустив зіткнення з автомобілем «Hyundai Tucson», номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_6, який рухався у зустрічному напрямку. В подальшому автопоїзд під керуванням ОСОБА_3, допустив зіткнення з автомобілем «ИЖ-2715», номерний знак НОМЕР_4, який перебував у нерухомому стані, у правій смузі руху вул. Покровської у м. Житомирі, в напрямку руху від вул. Тараса Бульби-Боровця до вул. Парникової.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ИЖ-2715», номерний знак НОМЕР_4, ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді опіків ІІА-Б-ІІІ ступеню тулубу, обох верхніх та нижніх кінцівок, лівої сідниці, площею тіла ураження 42%, ран в ділянці верхніх кінцівок, закритого перелому кісток правого передпліччя, закритої черепно-мозкової травми - крововиливів під тверду та м'яку мозкові оболонки, які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Так, необережні дії ОСОБА_3, які виразились в порушенні ним вимог пунктів 2.3 (б), 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України, перебували у прямому причинному зв'язку із створенням аварійної обстановки, з виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_1 тяжких тілесних ушкоджень.

Згідно наданих доказів ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 29.07.2016 року, на час вчинення ДТП він керував автомобілем, що належав ФОП ОСОБА_2 та перебував у відрядженні - тобто з основного місця роботи (м. Львів) був направлений для перевезення вантажу до м. Житомира, після вивантаження вантажу отримав розпорядження керівника чекати наступного дня для наступної поїздки, за цей період часу мав отримати добові.

Вказані обставини встановлені вироком Богунського районного суду м. Житомира від 27.02.2018 року у справі №295/529/17, та в силу положень ч.6 ст.82 ЦПК України не потребують доказування.

Отже, наведені обставини підтверджують, що ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2, на день вчинення кримінального правопорушення перебували у трудових відносинах, а тому володілець джерела підвищеної небезпеки, яким є ФОП ОСОБА_2, згідно ст.1187 ЦК України повинен нести відповідальність за завдану шкоду.

Згаданим вироком суду ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі, а також задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_1

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16.05.2018 року, вищезазначений вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_1 скасовано, призначено в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін.

Відповідно до полісів НОМЕР_5, НОМЕР_6 від 20.05.2016 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське», де забезпеченими є вищевказані транспортні засоби, якими 19.08.2016 року керував ОСОБА_3

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову та стягуючи завдану майнову та моральну шкоду із відповідача ФОП ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що в спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищеної небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред'явлення позову безпосередньою до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.

Проте, колегія суддів з висновками суду першої інстанції у повній мірі погодитись не може, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачами за позовом ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є фізична особа-підприємець ОСОБА_2, Приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Іллічівське», Моторно (транспортне) страхове бюро України.

Страховик несе відповідальність за виконання умов укладеного зі страхувальником договору.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Суд першої інстанції, покладаючи обов'язок із відшкодування шкоди лише на ФОП ОСОБА_2 вищевикладені вимоги закону не врахував та помилково стягнув усю суму завданої майнової та моральної шкоди із останнього.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 20.08.2016 року по 10.11.2016 року та понесла витрати на придбання препаратів та ліків за призначенням лікарів на загальну суму 46 596 грн. 96 коп.

Поряд з цим позивачкою заявлено вимогу про стягнення завданої їй моральної шкоди, яку вона оцінила у розмірі 300 000 грн.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано ушкодженням здоров'я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Обґрунтовуючи своє рішення в частині стягнення моральної шкоди, місцевий суд зазначив, що ОСОБА_1 спричинено глибокі фізичні страждання внаслідок отриманих травм під час ДТП, встановлено ІІ групу інвалідності, остання зазнала вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках, що виразилося в необхідності тривалого лікування, перебування на лікарняному.

Крім обґрунтувань, викладених у позовній заяві, ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції пояснила, що працює лікарем -неонатологом. Внаслідок отриманих травм та після перенесених численних операцій і тривалого лікування у неї не відновились функції правої руки, вона позбавлена можливості писати, у зв'язку із чим змушена більшість дій навчатися виконувати лівою рукою. Крім цього зазначила, що на отримані понівечення кінцівок звертають увагу та неоднозначно реагують батьки дітей-пацієнтів під час їх огляду, оскільки це потребує фізичного контакту. Вона позбавлена можливості самостійно виконувати деякі медичні процедури, наприклад взяття пунції, в повному обсязі надання реанімаційних заходів, а тому ці обов'язки виконують її колеги. Відчуття неповноцінності пригнічує її фізичний та моральний стан.

Матеріали справи свідчать про те, що вироком Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді опіків ІІА-Б-ІІІ ступеню тулубу, обох верхніх та нижніх кінцівок, лівої сідниці, площею тіла ураження 42%, ран в ділянці верхніх кінцівок, закритого перелому кісток правого передпліччя, закритої черепно-мозкової травми - крововиливів під тверду та м'яку мозкові оболонки, які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що факт спричинення моральної шкоди позивачці, яка полягає в душевних та фізичних стражданнях, яких вона зазнала і зазнає у зв'язку із втратою здоров'я, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням характеру та умов праці, є очевидним та не спростовується доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Висновок суду першої інстанції про те, що шкода, завдана позивачці дорожньо-транспортною пригодою, підлягає відшкодуванню на суму 300000 грн. відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи.

Відповідно п. 23.1 ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого.

За правилом, визначеним статтею 26-1 вказаного Закону, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Відповідно до досліджених вище полісів страхування, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю становить 200000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 100000 грн.

Враховуючи наведені норми закону, встановлені обставини справи та обсяг позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення із Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» на користь ОСОБА_1 46 596,96 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. (5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю) на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно із Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 290 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо покладення цивільної відповідальності на Моторне (транспортне) страхове бюро України колегія суддів виходить з таких мотивів.

Як визначає п.39.1 ст.39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Страховик має право здійснювати обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності лише при одночасному існуванні двох умов: членства в МТСБУ та наявності ліцензії на здійснення такого виду страхування. (п.49.1 ст.49 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» було позбавлене членства в МТСБУ 06 грудня 2016 року через наявну заборгованість до фондів МТСБУ. (http://www.mtsbu.ua/ua/presscenter/news/119585/)

Обов'язок страховика, після втрати членства в МТСБУ, по належному виконанню укладених ним договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності своєї дії не припиняє, про що закцентовано увагу в п.52.5 ст.52 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В той же час пп. «г» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» як на момент розгляду справи в суді першої інстанції, так і апеляційної інстанції, в процесі припинення не перебуває, не ліквідоване та банкрутом не визнане.

З огляду на наведене, апеляційний суд покладає часткову відповідальність за заподіяну шкоду саме на ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське», а не на МТСБУ.

При цьому апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 після ДТП більше року перебувала на лікарняному, перенесла численні операції, була визнана потерпілою у кримінальному провадження, вирок за яким скасовано в частині цивільного позову, з цивільним позовом до суду, відповідачем у якому є також страхова компанія, звернулась у травні 2018 року, а тому пред'явлення вимог в судовому порядку менше ніж через три роки з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди та заподіяння шкоди здоров'ю та життю позивачки та можливість страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання та розмір заподіяної шкоди дають підстави для задоволення вимог до ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» відповідно до Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"(ст. 35, 37.1.3, 37.1.4).

З урахуванням наведеного, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( ч.1 ст. 141 ЦПК України).

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю ІІ групи.

А тому з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 підлягає стягненню в дохід держави 2 911,40 грн. судового збору, а з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» підлягає стягненню в дохід держави - 554,56грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 січня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» на користь ОСОБА_1 46 596,96 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 290 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути в дохід держави з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 2 911,40 грн. судового збору, з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» - 554,56 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.04.2019.

Головуючий Судді