ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/499/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання - Кошельник В.М.,

з участю відповідача та його представника, представника третьої особи,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - фізична особа-підприємець ОСОБА_5 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу з апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2018 року, суддя Карплюк О.І.,

встановив:

В серпні 2016 року ПрАТ«Страхова компанія «Провідна» звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу.

В обґрунтування позову зазначила, що транспортний засіб марки «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_1, є забезпеченим транспортним засобом ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС/4706214/2309/13.

21.03.2014 року в м. Хмельницькому по вул. Кам'янецькій відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, та транспортного засобу «Фольксваген», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6, що належить Підприємству з іноземною інвестицією «Імперіал Тобакко Юкрейн». ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні ДТП та притягнено до адміністративної відповідальності.

На підставі заяви від потерпілої сторони ПрАТ«Страхова компанія «Провідна» виплатила страхове відшкодування у розмірі 49 500 грн.

Позивач стверджує, що у нього виникли правові підстави для позову до ОСОБА_4 про відшкодування в порядку регресу страхового відшкодування у зв'язку з тим, що відповідач не повідомив письмово страховика про настання страхового випадку протягом трьох робочих днів з дня настання ДТП, як передбачено Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року, №1961-ІV, (далі - Закон №1961-ІV).

Враховуючи, що вимога позивача про добровільне відшкодування понесених витрат відповідачем була залишена без задоволення, позивач просив суд стягнути в порядку регресу з відповідача 49 500 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2018 року у позові було відмовлено.

В апеляційній скарзі ПрАТ«Страхова компанія «Провідна» просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування скарги було зазначено, що саме водій ОСОБА_4, як особа, яка винна у вчиненні ДТП повинен відшкодувати заподіяні збитки страховій компанії, оскільки саме він допустив порушення вимог Закону№1961-ІV, не повідомивши страховика протягом трьох робочих днів з дня настання ДТП про страхову подію.

Посилаючись на судові рішення суду касаційної інстанції, апелянт зауважив, що сам по собі факт перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5 в момент вчинення ДТП не є підставою для застосування ч. 1 ст. 1172 ЦК України, відповідно до якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, оскільки не доведено, що в момент ДТП відповідач виконував трудові обов'язки.

В судове засіданні представник апелянта не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

ОСОБА_4 та його представник в суді заперечили проти апеляційної скарги, підтримали рішення суду першої інстанції.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав доводи апелянта.

Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПрАТ«Страхова компанія «Провідна» не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 21 березня 2014 року близько 08 години 15 хвилин, керуючи транспортним засобом марки «Рено», державний номерний знак НОМЕР_1, в м. Хмельницькому по вул. Кам'янецькій, проїхав перехрестя на заборонений сигнал світлофора (жовтий), внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6, в результаті чого вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 04 квітня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На дату вчинення ДТП транспортний засіб марки «Рено», державний номерний знак НОМЕР_1 був застрахований в ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» з терміном дії до 02 червня 2014 року, а транспортний засіб марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_2, був застрахований в ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» з терміном дії до 30 вересня 2014 року.

07 вересня 2015 року ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» здійснила страхове відшкодування по вищевказаному страховому випадку в порядку суброгації ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в сумі 49 500 грн.

На час скоєння ДТП ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5, який надавав послуги по перевезенню пасажирів, що підтверджується безстроковим трудовими договором між працівником та фізичною особою від 12 червня 2013 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, зареєстрованим в Хмельницькому міському центрі зайнятості, даними трудової книжки ОСОБА_4 Відповідно до умов трудового договору та записів в трудовій книжці ОСОБА_4 зобов'язаний виконувати роботу водія автобуса. ОСОБА_5 також є власником транспортного засобу марки «Рено», державний номерний знак НОМЕР_1, керуючи яким, ОСОБА_4 вчинив ДТП 21 березня 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що належним відповідачем у справі є ФОП ОСОБА_5, оскільки шкода була заподіяна працівником ОСОБА_4, який перебував з ОСОБА_5 у трудових відносинах, однак позивач не звертався до суду з клопотанням про залучення цієї особи до участі в справі як відповідача (співвідповідача).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4706214 від 02.12.2013 року, укладеного між ОСОБА_5 та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», застрахований автобус марки «Рено» державний номерний знак НОМЕР_1, переважно використовується в сільській місцевості (а.с. 13).

ОСОБА_4 перебував в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5 з 12 червня 2013 року, та 23 лютого 2015 року був звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, що підтверджується трудовим договором та даними трудової книжки ОСОБА_4 (а.с. 117).

У п. 4 трудового договору зазначено, що час виконання робіт установлюється згідно графіка не більше 40 годин на тиждень. При розподілі робочого дня на частини зазначається тривалість кожної з частин та перерва між ними. Наприклад, з 8.00 годин до 12.00 годин та з 17.00 до 20.00 годин. Розподіл робочого дня на частини можливий і в ході виконання трудового договору, про що складається відповідне доповнення до цього договору» (а.с. 210).

В судовому засіданні сторони підтвердили ту обставину, що ОСОБА_4 працював водієм маршрутного автобусу, виконував рейсові пасажирські перевезення, зокрема, по маршруту м. Хмельницький - с. Скаржинці. ФОП ОСОБА_5 здійснював підприємницьку діяльність по наданню послуг з перевезення пасажирів автомобільним транспортом, зокрема, і за вказаним маршрутом в день вчинення ДТП 21.03.2014 року.

Такі дані також підтверджені письмовими доказами, зокрема, документами, наданими директором Департаменту економічного розвитку, промисловості та інфраструктури Хмельницької ОДА як додаток до листа №04.02.-903/19 від 15.04.2019 року.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що 21.03.2014 року перебували в якості пасажирів в автобусі, який здійснював рейс по маршруту м. Хмельницький - с. Скаржинці, водієм якого був ОСОБА_4, і який потрапив в ДТП на вулиці Кам'янецькій в м. Хмельницькому.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб'єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідальність юридичної або фізичної особи настає у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Відповідно до вимог чинного законодавства, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір.

Разом з тим, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з її володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з її вини.

Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 686/22430/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб'єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб'єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Виняток із загального правила, визначеного частиною другою статті 1187 ЦК України, викладено у частинах третій та четвертій цієї статті, відповідно до яких особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах; якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

У матеріалах справи відсутні докази протиправного заволодіння ОСОБА_4 автобусом марки «Рено» державний номерний знак НОМЕР_1 з метою використання його в особистих цілях, не пов'язаних з виконанням трудових обов'язків.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 вересня 2018 року (справа № 350/1020/16-ц) вказано, що відповідач не несе відповідальності за завдану позивачу шкоду, оскільки він заподіяв її у зв'язку із використанням транспортного засобу під час виконання трудових обов'язків, обставин того, що він заволодів транспортним засобом неправомірно не встановлено, тому відповідальність за завдану відповідачем шкоду повинен нести роботодавець.

Зі свого боку, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного заподіювача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).

Таким чином, доводи апелянта про те, що лише факт перебування ОСОБА_4 в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5 в момент вчинення ДТП не є підставою для застосування ч. 1 ст. 1172 ЦК України, не спростовують висновків суду. Справа не містить доказів протиправного заволодіння ОСОБА_4 транспортним засобом, в результаті чого сталася ДТП 21 березня 2014 року. Відсутні також інші обставини, на підставі яких відповідно до закону роботодавець ОСОБА_5 міг бути звільнений від майнової відповідальності за заподіяну майнову шкоду. В той же час, досліджені судом докази і встановлені на їх підставі обставини справи, які не були спростовані позивачем, вказують на правильність висновків суду першої інстанції.

Оскільки встановлені вище обставини справи свідчать про необґрунтованість позовних вимог ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» до відповідача ОСОБА_4, а до участі в справі не залучено належного відповідача, який на підставі закону повинен нести відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, тому висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову слід визнати законним.

Не спростовують висновків суду першої інстанції й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 19.04.2019 року.

Судді Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова