Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 336/7590/16-ц

провадження № 61-13499св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 червня 2017 року у складі судді Зарютіна П. П. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року у складі суддів Дашковської А. В.,

Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив визначити способи його участі у вихованні сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, наступним чином: періодичні побачення з неповнолітнім ОСОБА_9 кожні першу та третю суботи, другу та четверту неділі місяця з 10 до 11 год. за місцем проживання ОСОБА_4 з правом відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень; зобов'язати ОСОБА_5 виводити на вулицю ОСОБА_9 з дому за адресою реєстрації (АДРЕСА_1), у час, який зазначено у рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, кожну першу і третю суботи і другу та четверту неділі місяця з 10 до 11 год і забезпечити його безперешкодне спілкування з сином.

Позов мотивовано тим, що з 04 серпня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року.

Від даного шлюбу сторони мають малолітніх дітей ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, які мешкають разом із ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_4 про встановлення порядку спілкування та участі у вихованні ОСОБА_10, проте відповідач дитину для спілкування не надавала.

У зв'язку з відсутністю згоди відповідача на участь позивача у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та створення перешкод у такому спілкуванні, позивач звертався до органу опіки та піклування, яким було встановлено графік побачень з дитиною, проте встановленого графіку відповідач не дотримується.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року позов задоволено частково.

Визначено спосіб участі батька, ОСОБА_4, у вихованні сина, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та спілкуванні з ним шляхом встановлення систематичних зустрічей батька із сином за наступним графіком:

- періодичні побачення з дитиною кожні першу та третю суботи, другу та четверту неділі місяця з 10.00 години до 11.00 години за місцем проживання ОСОБА_4 з правом відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень; у вказаний час батько має право особисто забирати сина з дитячого навчального закладу;

- час для спільного відпочинку ОСОБА_4 з неповнолітнім ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме протягом двадцяти календарних днів в період з 01 червня по 30 серпня кожного року за попереднім погодженням з ОСОБА_5

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що бажання позивача приймати участь у вихованні дитини узгоджується з його правами та обов'язками, визначеними СК України, відповідає інтересам малолітньої дитини та не порушує її прав.

У касаційній скарзі, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано тих обставин, що ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1жодного разу не спілкувався з батьком - ОСОБА_4, та факт того, що останній сам відмовився виконувати батьківські обов'язки стосовно дитини. Не враховано тих обставин, що побачення малолітньої дитини з фактично незнайомим чоловіком без участі матері спричинить суттєву психологічну травму дитині.

Судами не враховано висновку органу опіки та піклування, в якому зазначено, що побачення дитини з батьком, повинно з урахування віку дитини, здоров'я дитини відбуватися в присутності мати за попередньою домовленістю.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини суди не взяли до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, та факт того, що дитину, віком 3 років не варто на тривалий час розлучати з матір'ю.

У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що під час апеляційного розгляду справи подавала додаткові докази, зокрема, висновок спеціаліста Запорізької обласної громадської організації об'єднання психологів та психоаналітиків «Взаємодія» від 20 вересня 2017 року та копію відповіді із дошкільного відділення КЗ «Запорізька загальноосвітня школа-інтернат «Джерело» від 21 вересня 2017 року, які безпідставно не були прийняти апеляційним судом. При цьому, поважність причин неподання цих доказів до суду першої інстанції була належним чином обґрунтована.

У відзиві на касаційну скаргу позивач не погодився з доводами відповідача та просив залишити без змін ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень або пояснень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що сторони є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі судового рішення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 стягуються аліменти на утримання обох дітей.

Позивач має у користуванні житловий будинок АДРЕСА_2.

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 03 січня 2017 року за заявою ОСОБА_4 щодо визначення способу участі у вихованні сина ОСОБА_9, визначено наступний порядок участі ОСОБА_4 у вихованні малолітнього ОСОБА_9: перша та третя субота, друга та четверта неділя місяця протягом однієї години на день за попередньою домовленістю з ОСОБА_5 та у її присутності, з урахуванням режиму та стану здоров'я дитини, з правом відвідування культурних та розважальних закладів.

Підставою звернення позивача до суду стало порушення його права, як батька, на участь у вихованні малолітнього сина без присутності матері, оскільки остання чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою, десятою статті 7 СК Українисімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 141 СК Українипередбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною першою статті 151 СК Українивизначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За статтею 153 СК Українимати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК Українипередбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Частинами першою та другою статті 159 СК Українипередбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди врахували принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та передусім інтереси дитини з урахування конкретних обставин справи.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку дійшов правильного висновку про визначення такого способу участі батька у вихованні малолітнього сина, що не суперечить інтересам дитини, а саме: періодичні побачення з дитиною кожні першу та третю суботи, другу та четверту неділі місяця з 10.00 години до 11.00 години за місцем проживання ОСОБА_4 з правом відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень; у вказаний час батько має право особисто забирати сина з дитячого навчального закладу; час для спільного відпочинку ОСОБА_4 з неповнолітнім ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме протягом двадцяти календарних днів в період з 01 червня по 30 серпня кожного року за попереднім погодженням з ОСОБА_5

Встановлення ОСОБА_4 графіку побачень з сином поза межами місця постійного проживання дитини без присутності матері, враховуючи конфлікт між сторонами, забезпечить позивачу можливість вільно і без створення стресової та напруженої ситуації для дитини спілкуватися з нею.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (стаття 19 СК України).

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій врахували висновок від 10 березня 2017 року, складений районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органом опіки та піклування, яким передбачалось встановлення способу участі позивача у вихованні сина шляхом установлення зустрічей в першу та третю суботу, другу та четверту неділю місяця протягом однієї години на день за попередньою домовленістю з матірю дитини та у її присутності.

Разом з тим, посилаючись на частину шосту статті 19 СК України, суди попередніх інстанцій не погодились з висновком органу опіки і піклування в частині постійної присутності матері під час спілкування дитини з батьком та при визначенні графіку систематичних побачень правильно вважали доцільним визначити не лише конкретні дні, а і конкретний час побачень позивача з сином. Також виходили з необхідності та розумності визначення часу для спільного відпочинку ОСОБА_4 з сином влітку за попереднім погодженням конкретного часу з ОСОБА_5, що відповідає інтересам дитини та не порушує прав відповідача, з урахуванням постійного проживання дитини з нею.

Судами не встановлено обставин, які б свідчили про необхідність постійної присутності матері під час спілкування дитини з батьком, при цьому враховано інтереси дитини, її вік, особливості розвитку, відвідування нею дошкільного дитячого закладу, відсутність у дитини захворювань, які б потребували постійного медичного чи стороннього догляду, позитивні особистісні характеристики позивача, наявність у нього постійного місця проживання.

Доводи відповідача про необхідність проведення зустрічей дитини з батьком виключно у її присутності є необґрунтованими, оскільки жодних обставин або належних і допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало його побачення з дитиною у присутності інших осіб, зокрема в присутності матері, судами попередніх інстанцій не встановлено, відповідачем не доведено.

Крім того, судами встановлено, що між сторонами існують незлагоджені і конфліктні відносини щодо надання відповідачу можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні, що впливає на ставлення дитини до батька, тому проведення зустрічей у присутності матері не сприятиме налагодженню відносин між батьком і сином.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив та не прийняв до уваги надані під час апеляційного розгляду справи висновок спеціаліста Запорізької обласної громадської організації об'єднання психологів та психоаналітиків «Взаємодія» від 20 вересня 2017 року та копію відповіді із дошкільного відділення КЗ «Запорізька загальноосвітня школа-інтернат «Джерело» від 21 вересня 2017 року, оскільки вказані документи були складені після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, тобто на момент вирішення справи не існували, як докази, при цьому відповідач, всупереч вимог частини третьої статті 367 ЦПК Українине обґрунтувала та не надала доказів на підтвердження неможливості подання зазначених документів до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від неї.

З урахуванням вікових змін дитини, його розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до необхідності переоцінки досліджених судами доказів, а також оцінки і прийняття нових доказів, які не були предметом перевірки судами попередніх інстанцій, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції в силу приписів статті 400 ЦПК України.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги позивача на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 червня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська