Житомирський апеляційний суд
Категорія 26 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 295/17391/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним

за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Ведмідь Н.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № R201.0072332 від 26.04.2016 року, укладений між ним та ПАТ Банк «Траст». В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при укладанні вказаного договору суттєво порушено його права як споживача, оскільки з умовами договору його належним чином не ознайомлено, банком не надано позичальнику повної, всебічної та обєктивної інформації про умови кредиту, позивач не мав часу та змоги ознайомитися з умовами кредитного договору при його підписанні, позивача не повідомлено про сукупну вартість кредиту, кредитний договір містить незаконні умови щодо стягнення плати за обслуговування кредитної заборгованості. Зазначає, що при укладенні оскаржуваного договору було порушено ряд норм встановлених Конституцією України, Законами України «Про захист прав споживачів», «Про захист персональних даних» та «Про інформацію».

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не врахував, що позивачу не були розяснені положення договору, його істотні умови та наслідки. Також вказує на невідповідність умов договору положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить в собі умови плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісії), а також неможливість відкликання згоди на обробку персональних даних, що в сукупності є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом установлено, що 26.04.2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Траст» укладено договір № R201.0072332 про відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та встановлено кредитний ліміт у розмірі 15 000 грн. строком на 12 місяців зі сплатою 48% річних та щомісячною комісією за обслуговування кредиту у розмірі 2,5% (а.с. 7-9).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний кредитний договір є дійсним, підстав визнавати його недійсним або нікчемним не встановлено, як і не встановлено порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та інших норм закону зі сторони відповідача.

Проте, колегія суддів не погоджується в повній мірі з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 ставив питання про визнання недійсним договору кредиту з підстав порушення банком вимог ч.2 ст.11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про захист персональних даних».

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка була чинна на дату укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 своїм підписом у заяві-опитувальнику на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки засвідчив, що ознайомлений та зобовязується неухильно дотримуватись умов, що зазначені у цій заяві опитувальнику, умовах відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи для здійснення операцій з використанням платіжних карток та депозитного рахунку, тарифах комісійної винагороди ПАТ Банк «Траст», та підтвердив що розуміє та погоджується, що вказані документи є невідємними частинами кредитного договору, та у випадку встановлення кредитного ліміту розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту та графік платежів (а.с. 5).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит, строк кредитування, Банк виконав вимоги Закону, визначив сукупну вартість кредиту і реальну процентну ставки на місяць, розписав, які суми позивач зобовязаний буде сплачувати щомісячно протягом дії кредитного договору.

При цьому позивач, уклавши оспорюваний договір, не скористався своїм правом, передбаченим ч.2 ст.1056 ЦК України та ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не відмовився від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав та не звертався до кредитора за додатковими розясненнями положень договору.

Посилання позивача на те, що під час укладення кредитного договору він його не прочитав нічим не підтверджене, безпідставне та не може свідчити про ненадання йому необхідної, детальної та достовірної інформації про надану послугу, а навпаки позивач ствердно та беззастережно власним підписом підтвердив та запевнив, що ознайомлений з умовами договору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги з приводу вказаних обставин не знайшли свого підтвердження.

Що стосується доводів апеляційної скарги про безвідкличність згоди на обробку персональних даних необхідно зауважити таке.

Відповідно до п. 11.5. кредитного договору, Клієнт дає згоду на обробку, використання і передачу третім особам його персональних даних Кредитором та підтверджує, що надаючи таку згоду, він діє по своїй волі та у своїх інтересах.

Ця згода надається Клієнтом до повного виконання Клієнтом своїх зобов'язань за Договором і може бути достроково відізвана тільки після повного погашення Клієнтом заборгованості у порядку встановленому п. 3.2 Умов, шляхом направлення відповідного письмового повідомлення Кредитору.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Відповідно до п.1 ст.11 цього Закону однією з підстав для обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних.

Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону визначено, що особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід'ємними і непорушними.

Пунктом 11 ч. 2 ст. 8 цього Закону встановлено, що суб'єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних.

Аналіз положень Закону України «Про захист персональних даних» дає підстави дійти висновку про те, що право особи на відкликання згоди на обробку персональних даних може стосуватись майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про безвідкличність згоди на обробку персональних даних спростовуються як умовами кредитного договору, так і нормами Закону України «Про захист персональних даних».

Що стосується доводів скаржника про недійсність умов договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту, колегія суддів вважає їх обгрунтованими з огляду на таке.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Так, положеннями ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 (чинною на час виникнення спірних правовідносин) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно пункту 2.7. Памятки клієнта ПАТ Банк «Траст» про основні умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту № R201.0072332 від 26.04.2016 року ОСОБА_1 щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить 2,5% (а.с.8зв.).

Отже, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості ПАТ Банк «Траст» не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту, такі умови призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на наведене умови договору № R201.0072332 від 26.04.2016 року про встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, зазначені в пункті 2.7. Памятки клієнта ПАТ Банк «Траст» від 26.04.2016 року ОСОБА_1, є недійсними.

Як розяснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину.

Суд першої інстанції на наведені обставини та норми матеріального права уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

А тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними положень кредитного договору щодо нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредиту необхідно скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

В решті рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними положень кредитного договору в частині нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредиту скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати недійними умови Кредитного договору № R201.0072332 від 26.04.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Банк «Траст» зазначені в п. 2.7. Памятки клієнта ПАТ Банк «Траст» про основні умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту в частині щомісячної комісії за обслуговування кредиту.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата винесення постанови відповідає даті складення повного тексту судового рішення.

Головуючий Судді