ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Харків

Справа № 635/10632/14-ц

Провадження № 22-ц/818/1073/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Наталія Петрівна, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко Олег Володимирович, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Наталія Петрівна, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко Олег Володимирович, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності, усунення перешкод в користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Наталія Петрівна, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко Олег Володимирович, ОСОБА_5 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на нерухоме майно, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області, постановлене 29 жовтня 2018 року, у складі судді Панас Н.Л., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 19 лютого 2009 року придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. В подальшому, оскільки відповідач не виконувала вимоги договору купівлі-продажу, укладеного між ними, в частині звільнення спірного житлового приміщення, він звернувся з позовом до суду про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення, який був задоволений рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2014 року. Однак, при примусовому виконанні зазначеного рішення суду, яке відбулось 03 жовтня 2014 року, йому стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу і остання разом з родиною мешкає в спірній квартирі. Вважає зазначений договір таким, що укладений з порушенням діючих норм законодавства, а тому просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18 серпня 2011 року та посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П. за реєстровим №2841, недійсним, стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені судові витрати та усунути йому перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_3

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2015 року, яке ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 04 березня 2015 року було залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 липня 2015 року вказані судові рішення були скасовані і справу було направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті.

04 квітня 2016 року відповідач ОСОБА_4 подала зустрічний позов, в якому просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на зазначену квартиру.

Після уточнення позовних вимог ОСОБА_1 остаточно просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П. 18 серпня 2011 року за реєстровим №2841; визнати недійсним договір дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. 21 жовтня 2014 року за реєстровим №1485; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. 24 грудня 2014 року за реєстровим №1854;

скасувати за відповідачем ОСОБА_4 державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, проведену 24 грудня 2014 року та поновити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 і витребувати це нерухоме майно на його користь з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_6; усунути позивачеві перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів та звільнити квартиру від їх речей - із одночасним вселенням до цієї квартири ОСОБА_1 і стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволений повністю. Визнано ОСОБА_4 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком Олегом Володимировичем, за реєстровим №1854. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 77,2 кв.м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі. Вирішити питання щодо судових витрат.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що оскільки з метою незаконного вибуття нерухомого майна з володіння ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 був використаний документ, оформлений як копія заочного рішення, хоча цього рішення Харківський районний суд Харківської області насправді не постановляв, відповідач ОСОБА_2 вважається такою, що набула право власності на належну ОСОБА_1 квартиру без достатньої правової підстави, а тому укладений нею із відповідачем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири позивача в будь-якому випадку має бути визнаний судом недійсним. Крім того, зазначає, що оскільки належна ОСОБА_1 квартира вибула з його володіння не з його волі через використання відповідачем ОСОБА_2 документу, оформленого як копія заочного рішення, якого Харківський районний суд Харківської області насправді не постановляв, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України ОСОБА_1 має право витребувати майно у останнього набувача ОСОБА_4, не зважаючи на можливу добросовісність її дій. Суд першої інстанції уваги не звернув на те, що добросовісність дій набувача не виключає можливість задоволення віндикаційних вимог законного власника нерухомого майна.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим №787.

За умовами зазначеного договору ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Згідно з умовами пункту 19 договору ОСОБА_2 зобов'язалась знятися з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі та звільнити її до 19 квітня 2009 року, передавши ОСОБА_1 ключі від квартири (а.с.6-7 том 1).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2014 року було скасоване заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і усунення перешкод в користуванні власністю. Позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково - усунено йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення зі спірної квартири ОСОБА_2 Також з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 були стягнуті судові витрати у розмірі 236 грн.50 коп. В іншій частині рішення було залишено без змін (а.с.9-10 том 1).

Під час виконання зазначеного рішення суду старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області Дерябіним І.В. 03 жовтня 2014 року був складений акт про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, яка і мешкає в зазначеній квартирі (а.с.11 том 1).

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу, посвідченого 18 серпня 2011 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П. за реєстровим №2841, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Згідно з умовами пункту 2.1 договору продаж квартири вчинено за 424000 грн., які ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 в національній валюті повністю до нотаріального посвідчення договору. Крім того, в пункті 1.2 зазначено, що нерухоме майно, яке відчужується, належить продавцю, ОСОБА_2, на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2011 року, справа №2-2680/11, зареєстрованого в КП "Харківське районне бюро технічної інвентаризації" 15 серпня 2011 року, витяг про державну реєстрацію прав №30970714, реєстраційний номер: 23424534, номер запису: 343/129, в книзі: 25 (а.с.12-15 том 1).

Матеріали нотаріальної справи, сформовані при посвідчені договору купівлі-продажу від 18.08.2011 року містять копію заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2011 року по справі №2-2680/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності, згідно якої позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені у повному обсязі. Договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1, укладений 19 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було визнано недійсним. За ОСОБА_2 було визнано право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.200-201 том 1).

Матеріали зазначеної нотаріальної справи містять також копію рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 квітня 2011 року по справі №2-2723 по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_12 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, згідно якої позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені у повному обсязі і за нею було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому (а.с.203-204 том 1).

Як вбачається з копії заяви ОСОБА_2 на ім'я приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П. від 18 серпня 2011 року, ОСОБА_2 стверджувала, що на момент укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, в квартирі малолітніх або неповнолітніх дітей, які проживають або мають право користуватися цією квартирю, або зареєстровані за цією адресою, не має. І цей факт доведений до відома покупця - ОСОБА_3 (а.с.209 том 1).

Як вбачається з копії довідки № 910, виданої 17 серпня 2011 року ТОВ "Мобількомунсервіс", квартира АДРЕСА_1 ніхто, включаючи малолітніх та неповнолітніх дітей, не зареєстрований. Вказана квартира, на праві власності, зареєстрована в КП "Харківське районне бюро технічної інвентаризації" за ОСОБА_2 (а.с.210 том 1).

Згідно з копією заяви ОСОБА_2 на ім'я приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П., ОСОБА_2 повідомила нотаріуса та ОСОБА_3 про те, що квартира АДРЕСА_1 є її особистою власністю і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на це нерухоме майно немає (а.с.211 том 1).

Як вбачається з копії витягу за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав №81756105 від 24 грудня 2014 року, 21 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. за реєстровим №1485, був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 (а.с.5 том 2).

Як вбачається з копії договору дарування, посвідченого 21 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. за реєстровим №1485, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира належала дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 серпня 2011 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П. за реєстровим №2841 (а.с.244 том 2).

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу, посвідченого 24 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. за реєстровим №1854, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого 21 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. за реєстровим №1485 і право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Згідно з пунктом 5 зазначеного договору продаж квартири здійснено за 660000 грн., які покупець сплатив продавцю повністю згідно чинного законодавства України (а.с.22-23 том 2).

Як вбачається з копії довідки №161, виданої 01 березня 2016 року ТОВ "Мобількомунсервіс" в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та мешкають: ОСОБА_4 - відповідач по справі, донька - ОСОБА_13 та син - ОСОБА_14 (а.с.85 том 3).

24 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернулась з повідомленням про вчинення ОСОБА_1 у відношенні неї та належного їй майна кримінального правопорушення до прокуратури Харківської області (а.с.24-25 том 2).

03 березня 2016 року ОСОБА_4 звернулась із заявою про застосування строку позовної давності, з посиланням на те, що позов було подано 27.11.2014 року, протее позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 18.10.2011 року, тому вважає, що строк звернення до суду позивачем було пропущено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що фальшивість судового рішення має бути встановлена лише вироком суду у відношенні особи, яка його постановила, доказів чого позивачем не надано.

Такі висновки суду є помилковими, не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Із відповіді Голови Харківського районного суду Харківської області за вихідним № 01-12/18/2016 від 16.03.2016 року на ім'я представника ОСОБА_1 - ОСОБА_16 стосовно розгляду заяв про надання інформації за вх. №№ 7506,7508, 7511, 7513, 7515, 7516, 7518, 7519 від 03.03.2016 року вбачається, що згідно перевірки алфавітного покажчика цивільних справ за 2008-2010 роки та перевірки відомостей АСДС КП "Д-3"з 2011 року, цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності зареєстрованою та розглянутою не значиться. За результатами перевірки актів передачі цивільних справ за 2011 рік встановлено, що цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності до архіву Харківського районного суду Харківської області не передавалась. Згідно автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3» за єдиним унікальним номером 2034/2-2680 зареєстрована цивільна справа за позовом ОСОБА_17 до ОСОБА_18 про позбавлення батьківських прав. Також в АСДС КП «Д-3» Харківського районного суду Харківської області відсутні дані щодо ухвалення суддею Харківського районного суду Харківської області Савченко Г.М. рішення від 05.04.2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності. Крім того, перевіркою Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішення Харківського районного суду Харківської області від 05.04.2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності суддею Харківського районного суду Харківської області Савченко Г.М. до ЄДРСР не направлялось. Рішенням Харківської обласної Ради народних депутатів УІІ сесії УУІ скликання від 25.02.1993 року Савченка Г.М. обрано на посаду судді Харківського районного суду Харківської області та наказом начальника Управління юстиції Харківської обласної державної адміністрації № 02-7/15 від 26.02.1993 року зараховано на посаду судді Харківського районного суду Харківської області з 26.02.1993 року. Згідно наказу голови Харківського районного суду Харківської області № 05-08/64 від 02.06.2011 року суддю Савченка Г.М. відраховано зі штату 03.06.2011 року, у зв'язку з поданням заяви про відставку та звільненням з посади судді Харківського районного суду Харківської області відповідно до постанови Верховної Ради України № 3337-УІ від 12 травня 2011 року «Про звільнення суддів». Перевіркою табелю обліку робочого часу працівників Харківського районного суду Харківської області за 2011 рік встановлено, що судді Харківського районного суду Харківської області Савченко Г.М. з 05 квітня 2011 року по 18 квітня 2011 року перебував на лікарняному. Крім того, зазначений в рішенні суду секретар судового засіданні Головко С.М. в 2011 році в Харківському районному суді Харківської області не працював (а.с. 110 т. 2).

Як вбачається з копії відповіді Харківського районного суду Харківської області від 09.10.2014 року на ім'я представника ОСОБА_1 ОСОБА_20, суд повідомляє, що в провадженні Харківського районного суду Харківської області в період з 01.04.2011 року по 06.10.2014 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зареєстрованим та розглянутим не значиться. За вказаним номером 2034/2-2680/11 у Харківському районному суду Харкіської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_17 до ОСОБА_18 про позбавлення батьківських прав (т. 1 а.с. 17).

Крім того, з копії листа Харківського районного суду Харківської області №5/146/2016 від 24.03.2016 року на ім'я ОСОБА_1, згідно з відомостями алфавітних покажчиків цивільних справ за 2008-2010 роки та перевірки відомостей АСДС КП "Д-3"з 2011 року, цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності зареєстрованою та розглянутою не значиться. Згідно автоматизованої системи документообігу суду КП "Д-3" за єдиним унікальним номером 2034/2-2680 зареєстрована цивільна справа за позовом ОСОБА_17 до ОСОБА_18 про позбавлення батьківських прав. У зв'язку з відсутністю в провадженні Харківського районного суду Харківської області цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності, 16.03.2016 року за вихідним №01-21/16/2016 на адресу ОСОБА_1 було повернуто апеляційну скаргу на рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2011 року у справі №2-2680 (а.с.200 том 2).

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності було відмовлено з тих підстав, що відсутній предмет розгляду, а саме - заочне рішення від 05 квітня 2011 року. (а.с.231 том 2).

Крім того, 08 квітня 2016 року, районний суд постановив окрему ухвалу щодо фальсифікації судового рішення, якою вирішив направити начальникові Харківського відділу поліції ГУНП в Харківській області відомості, які стали відомі суду під час розгляду справи за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності для внесення до ЄДРД вказаних відомостей та проведення з цього приводу відповідної перевірки.

Отже, як свідчать матеріали справи, а також відповіді Харківського районного суду Харківської області, рішення Харківського районного суду від 05.11.2011 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, судом не ухвалювалось. Тобто, на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2011 року ОСОБА_2 не була власником спірної квартири та не мала права розпоряджатися майном, яке їй не належало.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 18 серпня 2011 року за реєстровим №2841 не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а саме власник спірної квартири ОСОБА_1 не мав волевиявлення на вчинення такого правочину, така угода підлягає визнанню недійсною.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб'єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб'єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов'язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб'єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред'явлення іншої.

Отже, з'являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб'єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов'язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб'єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об'єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб'єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав власника.

Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) вже забезпечує захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які також є учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4, ОСОБА_6 є добросовісними набувачами спірного нерухомого майна, оскільки вона проявила розумну обачність при укладення договору, відсутні підстави вважати, що вона знала або могла знати про те, що попередні власники володіли спірним нерухомим майном на підставі угоди, яка суперечить ст. 203 ЦК України.

Водночас положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 в частині витребування у ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 підлягають задоволенню, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання договору дарування спірної квартири, укладеному між ОСОБА_3 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. 21 жовтня 2014 року за реєстровим №1485; договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. 24 грудня 2014 року за реєстровим №1854 - необхідно відмовити.

Оскільки спірне нерухоме майно витребувано у ОСОБА_4, то її вимоги про визнання за нею права власності задоволенню не підлягають.

Крім іншого ОСОБА_1 заявив вимоги про виселення відповідачів із спірної квартири.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справах № 61-688св17, від 14 березня 2018 року у справі № 61-2816св18, від 30 травня 2018 року у справі № 61-401св17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини, а також в постанові Великої палати Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі 75/12729/15цс.

Отже, оскільки спірна квартира придбана не за рахунок коштів, які були надані в позику, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

ОСОБА_4, ОСОБА_6 право ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно заперечують, вимоги про його вселення не визнають.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право ОСОБА_1 порушене, а тому підлягає захисту шляхом вселення його в спірну квартиру.

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

У разі визнання недійсним договору питання про скасування державної реєстрації, вчиненої на підставі такого правочину, вирішується в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 26, п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав, про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна відповідний запис скасовується.

Отже, окреме зазначення в рішенні суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_1 права власності та поновлення державної реєстрації є зайвим, оскільки він є власником спірного нерухомого майна згідно договору купівлі-продажу від 19.02.2009 року, державна реєстрація права відповідачів підлягає скасуванню в порядку, передбаченому Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, відповідач ОСОБА_4 просила застосувати наслідки спливу строків позовної давності, посилаючись на те, що позов було подано 27.11.2014 року, при цьому ОСОБА_1 просив визнати недійним договір купівлі-продажу від 18.10.2011 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не виконувала вимоги договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_1 в частині звільнення спірного житлового приміщення, тому останній звернувся з позовом до суду про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення, який був задоволений рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2014 року і тільки при примусовому виконанні зазначеного рішення суду, яке відбулось 03 жовтня 2014 року, ОСОБА_1 стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу і остання разом з родиною мешкає в спірній квартирі.

З цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 27.11.2014 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте, згідно з ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки саме ОСОБА_2, не будучи власником спірного майна, продала це майно, наслідком чого стало укладення послідуючих угод та виникнення обставин, судова колегія вважає за необхідне покласти саме на ОСОБА_2 судові витрати, понесені позивачем та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Так, відшкодуванню підлягають судові витрати, понесені позивачем в суді першої інстанції за дві немайнові вимоги в сумі 1280 грн. та одну майнову вимогу 4200 грн. (1% від 420000 грн.), всього 5480 грн., а також судові витрати, понесені при подачі апеляційної скарги в сумі 8220 грн. (5480 грн. х 150%.), загалом 8220 грн. (5480 + 8220 = 8220)

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П. 18 серпня 2011 року за реєстровим №2841.

Витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, яку повернути у власність ОСОБА_1, скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 НОМЕР_1 від 24.12.2014 року за ОСОБА_4.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом вселення до квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення Харківського районного суду Харківської обалсті від 29 жовтня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності - скасувати, у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 8 220 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна