Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 2/1522/12319/11

провадження № 61-25529св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Дундар І. О.,

суддів:. Антоненко Н. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі (відповідачі за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , Департамент комунальної власності Одеської міської ради (позивач за зустрічним позовом)

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2016 року у складі судді Нікітіна С. Й., та рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , вказавши, що належна йому квартира АДРЕСА_1 знаходиться на першому поверсі над підвальним приміщенням. Вважаючи себе як мешканця будинку співвласником підвального приміщення, посилаючись на незаконність набуття приміщення у власність відповідачів на підставі договорів купівлі-продажу, позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним правочин, вчинений представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради по відчуженню нежитлового підвального приміщення площею 62,3 кв.м, розташованого в будинку АДРЕСА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу посвідчений 10 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В. нежитлового підвального приміщення; визнати недійсним договір купівлі-продажу ОСОБА_2 , посвідчений 29 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В. нежитлового підвального приміщення.

ОСОБА_1 26 червня 2006 року, 28 березня 2007 року, 16 лютого 2009 року, 01 грудня 2009 року доповнювались та уточнювались заявлені ним вимоги.

У лютому 2006 року представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (після зміни найменування Департамент комунальної власності Одеської міської ради), звернулося до суду з зустрічним позовом, в якому просили повернути нежитлове підвальне приміщення загальною площею 62,3 кв. м, розташоване в будинку АДРЕСА_2 , до комунальної власності територіальної громади міста Одеси; визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 11 квітня 2000 року ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення від 21 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення від 10 листопада 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі - продажу приміщення від 29 листопада 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; виселити ОСОБА_2 з приміщення (т.1 а.с.81-83).

Департамент комунальної власності Одеської міської ради 11 лютого 2009 року уточнили заявлені вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2010 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, позов Представництва по управління комунальною власністю Одеської міської ради задоволено, визнано недійсним свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення, видане ОСОБА_4 , визнано недійсними договори купівлі-продажу приміщення, нотаріально посвідчені 21 жовтня 2005 року, 10 листопада 2005 року, 29 листопада 2005 року; зобов`язано ОСОБА_2 звільнити приміщення на користь Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2011 року рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції виходив з того, що допоміжне приміщення і нежиле приміщення є різними частинами багатоквартирного будинку, тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні; суди правильно встановили, що спірне жиле приміщення вибуло поза волею власника, але застосували закон - статті 215, 216, 228 ЦК України, який не підлягав застосуванню та не звернули уваги, що захист прав можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

При новому розгляді справи сторони уточнили вимоги.

ОСОБА_1 , уточнивши 10 вересня 2013 року, 20 вересня 2013 року вимоги, звернувся до ОСОБА_2 та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, просив визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_4 , видане 11 квітня 2000 року на нежитлове приміщення площею 62,3 кв.м, розташоване по АДРЕСА_2 ; визнати нежитлове підвальне приміщення площею 62,3 кв. м, розташоване по АДРЕСА_2 , допоміжним нежитловим приміщенням багатоквартирного житлового будинку; зобов`язати ОСОБА_2 звільнити нежитлове підвальне приміщення площею 62,3 кв.м , розташоване по АДРЕСА_2 .

Департамент комунальної власності Одеської міської ради, уточнивши 27 травня 2013 року, 23 червня 2016 року вимоги та звернувши такі до ОСОБА_2 , просив витребувати від неї на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради нежитлове підвальне приміщення загальною площею 62,3 кв.м, розташоване по АДРЕСА_2 ; усунути перешкоди в користуванні приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 та передачі приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, вважаючи встановленим, що територіальна громада міста Одеси ніколи не була власником спірного нежитлового приміщення, відповідно, відсутній факт вибуття приміщення з володіння територіальної громади міста, дійшов висновку про відмову за недоведеністю в задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про витребування на підставі статті 388 ЦК України нежитлового приміщення від добросовісного набувача внаслідок вибуття майна з володіння власника поза його волі. Суд не застосував заявлені представником ОСОБА_2 наслідки спливу строку позовної давності, пославшись на необґрунтованість заяви про застосування строку позовної давності. Суд відмовив в задоволенні вимог ОСОБА_1 з підстав недоведеності його прав при тому, що спірне підвальне приміщення є нежитловим приміщенням, а не допоміжним. Суд не прийняв наявний в справі вирок, обґрунтувавши тим, що у даній справі вирок не є доказом, оскільки не постановлений відносно осіб, які є сторонами у цивільному спорі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанцій

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2016 року в частині позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - скасовано.

Позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - задоволено.

Витребувано з володіння ОСОБА_2 та повернуто у володіння територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради нежитлове підвальне приміщення площею 62,3 кв. м, у житловому будинку АДРЕСА_2 .

Усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з нежитлового підвального приміщення площею 62,3 кв. м, у житловому будинку АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради судові витрати в загальній сумі 1 639,00 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірне нежитлове приміщення є комунальною власністю, свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_4 підроблено, тобто майно вибуло з володіння власника не з його волі, тому підлягає витребуванню від особи, яка придбала майно за відплатним договором особи, яка не мала права його відчужувати. Оскільки між власником майна та порушником не має договірних відносин та він перешкоджає у здійсненні права користування та розпорядження спірним приміщенням, в порядку захисту права власності від порушень ОСОБА_2 має звільнити приміщення, позовна давність до негаторного позову не застосовується, до віндикаційного позову становить три роки. Після перегляду судових рішень першої і апеляційної інстанцій в касаційному порядку Департаментом комунальної власності 27 травня 2013 року та 23 червня 2016 року було уточнено вимоги та заявлено остаточно вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. Однак дану обставини, не слід буквально трактувати як пред`явлення нового позову після спливу трирічного строку позовної давності як то зазначає ОСОБА_2 , оскільки вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння вперше заявлено 17 лютого 2006 року разом з іншими вимогами, більш того всі зміни (уточнення, доповнення тощо) позовних вимог як позивача ОСОБА_1 так і Департаменту комунальної власності Одеської міської ради мали місце в одній цивільній справі, яка в провадженні судів знаходиться з 09 грудня 2005 року, тобто більш як десять років.

Отже рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 в апеляційному порядку не переглядалось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подала касаційну скаргу, в якій просить рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року та рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити у позові.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами не застосовані положення частини четвертої статті 267 ЦК України відповідно до яких сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом невірно застосовані положення статті 264 ЦК України та не враховано, що строк трирічної позовної давності був порушений, навіть враховуючи переривання строків позовної давності.

Отже судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржуються, тому в касаційному порядку не перевіряються.

Позиція інших учасників справи

У квітні 2017 року заступник директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - ОСОБА_9 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року залишити в силі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу.

У березні 2017 року матеріали цивільної справи № 2/1522/12319/11 надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи № 2/1522/12319/11 надійшли до Верховного Суду.

13 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року справу № 2/1522/12319/11 призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судами встановлено, що нежитлове підвальне приміщення загальною площею 62,3 кв.м, розташоване в будинку АДРЕСА_2 , є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Управління комунальною власністю здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

На підставі свідоцтва про право власності від 11 квітня 2000 року № 029782 ОСОБА_4 є власником спірного підвального приміщення.

21 жовтня 2005 року між ОСОБА_7 , діючим від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В. за реєстровим № 70, та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення загальною площею 62,3 кв. м у будинку АДРЕСА_2 .

10 листопада 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення загальною площею 62,3 кв.м у будинку АДРЕСА_2 .

29 листопада 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення загальною площею 62,3 кв. м у будинку АДРЕСА_2 .

10 листопада 2008 року вироком Приморського районного суду м. Одеси в кримінальній справі №1-525/08 у відношенні ОСОБА_8 та інших встановлено, що ОСОБА_8 організував злочинну групу з метою набуття права, в тому числі й на нежитлове приміщення площею 62,3 кв. м по АДРЕСА_2 , знайшов знайомих йому ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , на яких почергово було оформлено нежитлове приміщення. Вироком суду, зокрема, встановлено, що свідоцтво про право власності від 11 квітня 2000 року №029782 на ім`я ОСОБА_4 , як таке, що видано виконавчим комітетом Одеської міської ради, є підробленим невстановленою слідством особою.

Таким чином, при укладенні 21 жовтня 2005 року правочину купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення ОСОБА_4 був особою, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа спірним нерухомим майном. ОСОБА_5 придбав майно у ОСОБА_4 , який не мав права його відчужувати. ОСОБА_3 придбала майно у ОСОБА_5 , який придбав майно у ОСОБА_4 як особи, яка не мала права його відчужувати. ОСОБА_2 придбала майно у ОСОБА_3 , яка в свою чергу придбала майно у особи, яка незаконно ним володіла.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, задовольнив позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в повному обсязі - витребував майно та усунув перешкоди в його користуванні.

В той же час не звернув уваги на позицію Верховного Суду України в постанові від 18 січня 2017 року по справі № 6-2723цс16, а саме: «у разі заявлення в позовах вимог про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України. Одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними».

Отже, належним способом захисту в даній справі є витребування майна з чужого незаконного володіння.

Суд апеляційної інстанції вірно виходив з того, що уточнення вимог у травні-червні 2013 року не слід вважати як пред`явлення нового позову після спливу трирічного строку позовної давності як то зазначає ОСОБА_2 , оскільки вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння вперше заявлено 17 лютого 2006 року разом з іншими вимогами.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколуКонвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Колегія суддів враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту.Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця Р. , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем Р .

По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій Яр. було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р . квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Р . і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави.Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Крім того, в іншій справі ЄСПЛ указав, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи.

ЄСПЛ дійшов висновку, що втручання у майнові права заявника поклало на нього непропорційний тягар з огляду на визнання недійсним його права власності на майно за наведених обставин, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції (CASE BATKIVSKA TURBOTAFOUNDATION v. UKRAINE, №5876/15, § 61, 64) ЄСПЛ, від 09 жовтня 2018 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Тому задоволення віндикаційного позову та витребування приміщення у ОСОБА_2 , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, враховуючи положення пункту 3 частини третьої статті 409 ЦПК України, частини першої статті 412 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , скасування рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У зв`язку з задоволенням касаційної скарги, судовий збір підлягає стягненню з позивача за зустрічним позовом на користь відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування з володіння та повернення у володіння територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради нежитлового підвального приміщення та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з нежитлового підвального приміщення відмовити.

Стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарг у розмірі 1 770 (одна тисяча сімсот сімдесят) грн 12 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. О. Дундар
Судді: Н. О. Антоненко В. І. Журавель
Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук