Справа № 466/8526/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/1044/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Свірідової В.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору №24/166-07К від 31 жовтня 2007 року, іпотечного договору від 31 жовтня 2007 року та стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 24/166-07К від 31.10.2007 р., про визнання недійсним іпотечного договору від 31.10.2007 р. та стягнення коштів, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним Кредитний договір №24/166-07К від «31» жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк Універсальний»; визнати недійсним іпотечний договір від «31» жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. за реєстровим номером 3047 та зобов'язати приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. за реєстровим номером 3047 виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, а саме: однокімнатну квартиру № 122 (сто двадцять два) загальною площею 38,45 кв.м., що знаходиться у будинку за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19, р/р № 2 в ГУ НБУ по м. Києву та Київській області, ) на користь ОСОБА_3 сплачені 37 193, 68 дол. США у вигляді платежів по кредиту, відсотків і пені 332, 00дол. США у вигляді винагороди за видачу кредиту та 500, 00грн. у вигляді винагороди за ініціювання кредиту.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 31 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», було укладено кредитний договір № 24/166-07К про видачу кредитних коштів на придбання нерухомості на первинному ринку в сумі 33 200 доларів США (тридцять три тисячі двісті доларів США 00 центів) строком з 31.10.2007 року до 30.10.2027 року (терміном на 240 місяців), та сплати процентів у розмірі 12, 75 % (дванадцять цілих сімдесят п'ять сотих процентів) річних. На забезпечення виконання зобов'язань було укладено іпотечний договір від 31.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. за реєстровим номером 3047, згідно з якого передано в іпотеку майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершено, а саме: на однокімнатну квартиру № 122 (сто двадцять два) загальною площею 38, 45 кв.м., що знаходиться у будинку за адресою: АДРЕСА_1, а також укладено договір поруки від 31.10. 2007 р. з ОСОБА_5.

З моменту укладення кредитного договору і до моменту подання позовної заяви, позичальник ОСОБА_3 добросовісно виконував свої зобов'язання за вищевказаним договором, жодних прострочень по погашенні заборгованості перед кредитором не було. Однак, отримавши виписку по своєму розрахунковому рахунку, позивач побачив списання з його рахунку як погашення відсотків по кредиту різних сум при здійсненні однакових платежів. Після цього, ОСОБА_3 звернувся за роз'ясненням щодо правильності списання кредитної заборгованості до юриста ФОП ОСОБА_6 Саме з цього висновку від 05.11.2014 року позивачу стало відомо про грубе порушення вимог законодавства України та охоронюваних законом «Про захист прав споживачів» прав та інтересів при укладенні Кредитного договору.

Так, позивач ОСОБА_3 вказує, що порушення відповідачем чинного законодавства на момент укладення спірних договорів полягає в наступному.

Кредитні кошти, отримані за кредитним договором №24/166-07К від 31.10.2007 року, були надані Банком не тільки як фінансовою установою, а як Управителем Фонду фінансування будівництва виду «А» багатоповерхового житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями та підземними стоянками автомобілів за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Договором № 24-1/0073-07 про участь у Фонді фінансування будівництва вида «А» «Нове місто» від 31 жовтня 2007 р., Додатковим договір № 1 до договору про участь у фонді фінансування будівництва № 24-1/0073-07 від 31 жовтня 2007 р., Договором уступки майнових прав від 31 жовтня 2007 р., Правилами фонду фінансування будівництва виду «А» багатоповерхового житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями та підземними стоянками автомобілів за адресою: АДРЕСА_1. Саме ці документи підтверджують мету видачі кредиту та їх цільове використання в подальшому.Враховуючи вищевикладене, позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх порушених прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 24/166-07К від 31 жовтня 2007 року, іпотечного договору від 31 жовтня 2007 року та стягнення коштів задоволено частково.

Визнано недійсним Кредитний договір № 24/166-07К від 31 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк Універсальний».

Визнано недійсним іпотечний договір від 31 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. за реєстровим номером 3047, та зобов'язано приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, а саме: однокімнатної квартири № 122 (сто двадцять два) загальною площею 38, 45 кв.м., що знаходиться у будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19, р/р № 2 в ГУ НБУ по м. Києву та Київській області, ) на користь ОСОБА_3 отриману за недійсними правочинами грошову суму в розмірі 37095,93 дол. США та 2 176, 60 гривень. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2018 року оскаржив ПАТ «Універсал Банк», подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що при ухваленні вищезазначеного рішення місцевим судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, зроблено невідповідні реальним обставинам справи висновки, неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначає, що 31 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», було укладено кредитний договір № 24/166-07К про видачу кредитних коштів на придбання нерухомості на первинному ринку в сумі 33 200 доларів США, строком з 31.10.2007 року до 30.10.2027 року (терміном на 240 місяців), та сплати процентів у розмірі 12, 75 % . Щомісячна сума мінімально необхідного платежу визначена графіком погашення, з яким ОСОБА_3 ознайомився, про що свідчить його підпис. Договором встановлено порядок повернення кредиту, який містить детальний розпис сум повернення кредитних коштів та їх порядок сплати. 18 серпня 20015 року до матеріалів цивільної справи № 466/8526/14-ц долучено графік платежів, який містить детальний розпис усіх платежів. Однак, в судовому засіданні суд даний доказ не дослідив та не врахував при ухваленні оскаржуваного рішення. Підписуючи кредитний договір, позивач погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. ОСОБА_3 був ознайомлений з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами на кожній сторінці. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Таким чином, суд першої інстанції на підставі доказів, наданих ПАТ «Універсал Банк», дійшов до необгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами. Підписавши вищезазначені оспорюваний кредитний договір, отримавши кредит та використавши його за цільовим призначенням, позивач тим самим не висунув ніяких заперечень на умови договору, що свідчить про погодження сторонами усіх умов договору. Крім того, ОСОБА_3 не оспорював у суді факт підписання вищезазначених кредитних договорів на умовах, вказаних в цих договорах. Посилання суду першої інстанції на те, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту позивачу не надано інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не є підставою для задоволення позову, оскільки суб'єкт господарювання відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність факту надання кредитних коштів у визначеному договором порядку позивачу. Так, відповідно до п. 4.2. кредитного договору № 24/166-07К від 31.10.2007 року, для видачі кредиту банк відкриває позичальнику позичковий рахунок НОМЕР_1. На підтвердження виконання свого обов'язку щодо видачі кредиту шляхом перерахунку коштів на позичковий рахунок, ПАТ «Універсал Банк» надав суду першої інстанції виписку з особових рахунків відповідача (копії яких містяться в матеріалах справи), що не було враховано судом при ухваленні оскаржуваного рішення. Згідно заяви про видачу готівки № 382 від 31 жовтня 2007 р., кошти у сумі 33 200 доларів США ОСОБА_3 були видані через касу ПАТ «Універсал Банк». Факт отримання коштів позичальник підтвердив своїм підписом.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновків, що правочин було вчинено під впливом обману фактично на підставі того, що експерт відмовив у проведенні експертизи. При цьому, поза увагою було залишено те, що в суд першої інстанції не було надано жодного доказу, який би свідчив про застосування іншої процентної ставки, а ніж та, що була вказана в кредитному договорі. А факт відмови експерта у проведенні експертизи не є належним та допустимим доказом, який підтверджує, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору і такими діями відповідача позивача було введено в оману. Щодо введення позивача в оману, то ОСОБА_3 конкретних доказів суду не надано, а викладені в судовому рішенні аргументи не побудовані не реальних фактах.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається наступне.

31 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» було укладено кредитний договір № 24/166-07К про видачу кредитних коштів на придбання нерухомості на первинному ринку в сумі 33 200 доларів США (тридцять три тисячі двісті доларів США 00 центів) строком з 31.10.2007 року до 30.10.2027 року (терміном на 240 місяців), та сплати процентів у розмірі 12,75 % річних (а.с. 9-14).

Відповідно до пункту 2.1.4. Позичальник сплачує Банку винагороду за видачу кредиту у розмірі 1% від суми кредиту по курсу НБУ на день здійснення платежу.

Пункт 4.4. Кредитного договору передбачає, що проценти за користування кредитом нараховуються за період з дня видачі по день його повернення за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. День надання кредиту і день повернення кредиту при нарахуванні процентів рахуються як один день. Нарахування процентів за фактичну кількість календарних днів користування кредитом здійснюється щомісячно. Нарахування процентів за користування кредитом в поточному місяці проводиться Банком в останній робочий день поточного місяця за період з останнього робочого дня попереднього місяця по день, що передує останньому дню поточного місяця. Нарахування процентів в останній робочий день року здійснюється за період з останнього робочого дня попереднього місяця по 31 грудня включно.

На забезпечення виконання зобов'язань, між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», було укладено іпотечний договір від 31 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. за реєстровим номером 3047.

Згідно положень пункту 1.1 Договору іпотеки, даний договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору № 24/166-07К від 31 жовтня 2007 року, а також будь-яких додаткових договорів до нього (далі-Кредитний договір), укладеного між Банком (Іпотекодержателем) та позивачем ОСОБА_3, за умовами якого останній зобов'язаний Іпотекодержателю до 30 жовтня 2027 року повернути кредит у розмірі 33 200,00 доларів США, а також проценти за користування ними в розмірі 12,75% річних, комісії, неустойки та інші штрафні санкції, а також інші платежі, передбачені Кредитним договором та/або даним Договором, в тому числі витрати понесені Іпотекодержателем у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмета іпотеки, збитків, завданих порушенням умов Кредитного договору та/або даного Договору.

Відповідно до п.1.2 Договору іпотеки, в якості виконання зобов'язань за Кредитним договором, передано в іпотеку майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершено, а саме: на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру № 122 (сто двадцять два) загальною площею 38, 45 кв.м., що знаходиться у будинку за адресою: м. Львів, вул. П. Панча, № 18-б - предмет іпотеки (а.с.15-18).

Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Договору № 24-1/0073-07 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Нове місто», укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем 31.10.2007 року (а.с. 22-31).

Крім того, 31.10.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_5 було договір поруки, згідно якого поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору № 24/166-07К від 31.10.2007 року (а.с.19-21).

Згідно заяви про видачу готівки № 382 від 31 жовтня 2007 року, кошти у сумі 33 200 доларів США ОСОБА_3 були видані через касу ПАТ «Універсал Банк». Факт отримання коштів позичальник підтвердив своїм підписом.

З Висновку № 3 судово-економічної експертизи по цивільній справі № 466/8526/14-ц від 28.11.2017 року вбачається, що судовим експертом не надається за можливе виконати ухвалу суду про призначення по справі судової бухгалтерської експертизи у зв'язку з неподанням ПАТ «Універсал Банк» первинних документів та належно оформлених банківських виписок.

Крім того, до ТзОВ «Судово-експертне бюро України» поступила заява адвоката ОСОБА_3 - ОСОБА_7 про проведення судово-економічної експертизи. Відповідно до висновку експерта № 1 судово-економічної експертизи від 09.02.2018 року: сплата ОСОБА_3 грошових коштів в якості погашення відсотків за користування кредитом за кредитним договором № 24/166-07К від 31.10.2007 року підтверджується на суму 23 973, 38 дол. США за період з листопада 2007 року до моменту проведення експертизи; сплата ОСОБА_3 грошових коштів в якості погашення тіла кредиту за кредитним договором № 24/166-07К від 31.10.2007 року підтверджується на суму 13 120, 17 дол. США за період з листопада 2007 року до моменту проведення експертизи; сплата ОСОБА_3 грошових коштів в якості погашення пені по кредиту за кредитним договором № 24/166-07К від 31.10.2007 року підтверджується на суму 2, 38 дол. США за період з листопада 2007 року до моменту проведення експертизи; сплата ОСОБА_3 грошових коштів в якості комісії по кредиту за кредитним договором № 24/166-07К від 31.10.2007 року підтверджується на суму 2 176, 60 грн. за період з листопада 2007 року до моменту проведення експертизи; сплата ОСОБА_3 грошових коштів в якості інших платежів по кредиту за кредитним договором № 24/166-07К від 31.10.2007 року не підтверджується за період з листопада 2007 року до моменту проведення експертизи.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, окрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що укладаючи кредитний договір, а у подальшому і договір іпотеки, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Договори укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору. При цьому розмір процентної ставки та строк повернення грошових коштів був зазначений у договорі.

Підписавши вищезазначені оспорювані договори, отримавши кредитні кошти та використавши їх за цільовим призначенням, ОСОБА_3 тим самим не висунув ніяких заперечень на умови договору, що також свідчить про погодження сторонами усіх умов договору.

Крім того, ОСОБА_3 не оспорював у суді факт підписання вищезазначених кредитних договорів на умовах, вказаних в цих договорах та не заперечує отримання кредитних коштів.

Твердження позивача, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує його права, як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що при укладанні кредитного договору банком не було надано повної достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням договору та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, не повідомлено про реальну процентну ставку, не повідомлено про валютні ризики, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Посилання ОСОБА_3, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту йому не було надано інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не повідомлено про реальну процентну ставку, не є підставою для задоволення позову, оскільки суб'єкт господарювання відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Доводи позивача ОСОБА_3 про те, що при укладенні кредитного договору він, як позичальник, не був попереджений про валютні ризики є необґрунтованими, оскільки укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Також незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим ОСОБА_3..

Не можна погодитись і з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_3, кредитний договір від 31.10.2007 року був укладений під впливом омани з боку банку, що у відповідності до правила ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої, є заборонено Законом.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом статті 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв'язку зі статтею 10 ЦПК України, в редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, яка діяла на час звернення позивача з позовом до суду, що кореспондуються у вимоги ч. 3 ст. 12 ЦПК України в новій редакції, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивач також одночасно послався на ст.ст. 227, 229 ЦК УКраїни.

Відповідно до ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтями 227, 229, 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач, в силу положення частини 3 статті 10 ЦПК України, в редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, що кореспондуються у вимоги частини 3 статті 12 ЦПК України в новій редакції, зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що зроблено не було.

Необхідно зазначити, що казані вище висновки проведених експертиз не містять інформації, яка б вказувала на недійсність оспорюваних договорів.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору і такими діями відповідача позивача було введено в оману, позивачем ОСОБА_3 суду не надано.

Отже, матеріали справи та встановлені судом апеляційної інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_3, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Підставою недійсності договору іпотеки вказує похідність цього договору від укладеного кредитного договору.

Оскільки позивач вважає договори недійсними, просить стягнути все сплачене за кредитним договором у його користь.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання про безпідставність заявленого позову, оскільки ОСОБА_3 під час укладення кредитного договору розумів природу кредитного договору, погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором, та тривалий час виконував його. Інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним кредитного договору, а відтак також є безпідставними.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню;порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» необхідно стягнути 5 481 грн. 00 коп. судового збору за подання банком апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 24/166-07К від 31 жовтня 2007 року, іпотечного договору від 31 жовтня 2007 року та стягнення сплачених платежів по кредиту, відсотках і пені в сумі 37 193, 68 доларів США, по винагороді за видачу кредиту в сумі 332, 00 долари США та по винагороді за ініціювання кредиту в сумі 500 грн. 00 коп. - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 5 481 грн. (п'ять тисяч чотириста вісімдесят одна грн.) 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.