ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Херсон

справа № 661/2514/18

провадження № 22-ц/819/572/19

22-ц/819/573/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційні скарги ОСОБА_5, від імені якого діє ОСОБА_6, та ОСОБА_7 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області у складі судді Бойко М.Є. від 21 листопада 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням і вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 01.03.2002 року він перебував із відповідачем в зареєстрованому шлюбі. У них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після укладення шлюбу він за згодою відповідача вселився в належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 та є його зареєстрованим місцем проживання.

Після того, як фактично шлюбно-сімейні відносини між ними припинилися, в листопаді 2017 року відповідач вигнала його з квартири, змінила замки та перешкоджає користуватися зазначеним житловим приміщенням.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 20 березня 2018 року шлюб між ними розірвано.

Посилаючись на те, що в квартирі залишилось майно, нажите ним та відповідачем в період зареєстрованого шлюбу у вигляді поліпшення житлових умов під час ремонтних робіт, встановлення техніки, придбання предметів побуту та вважаючи дії відповідача щодо перешкоджання йому користуватися квартирою, право на проживання в якій виникло на підставі закону і не припинилося внаслідок розірвання шлюбу, позивач просив суд усунути йому перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом вселення.

У вересні 2018 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_5 про позбавлення особи права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування зустрічного позову вказала, що ОСОБА_5 створив нову сім'ю без реєстрації шлюбу та за власним бажанням виселився із належної їй на праві власності квартири, забравши свої особисті речі.

Зазначивши про те, що колишній чоловік не проживає в спірній квартирі більше року без поважних на те причин, оскільки перешкоди в користуванні житлом вона йому не чинила, виселився з неї на інше місце проживання і не приймає участі в утриманні житла та витратах щодо оплати житлово-комунальних послуг, перестав бути членом її сім'ї та створив нову сім'ю, позивач з підстав, передбачених статтями 319, 321, 379, 405 ЦК України, просила суд визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2

Ухвалою від 25 вересня2018 року суд об'єднав зустрічний та первісний позови в одне провадження.

Рішенням суду від 21 листопада 2018 року у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення відмовлено.

Позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2.

Додатковим рішенням від 27 грудня 2018 року суд відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_7 про відшкодування витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, від імені якого діє адвокат ОСОБА_6, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених ним позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд самостійно визначив як підставу заявленого ОСОБА_7 позову частину 2 статті 406 ЦК України,на яку остання в обґрунтування своїх вимог не посилалася, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства. При цьому, застосувавши наведену норму матеріального права, суд не зазначив як це кореспондується із положеннями статті 156 ЖК України, яка передбачає право колишнього члена сім'ї власника користуватися житлом після припинення сімейних відносин. Вказує, що висновки суду щодо відсутності ОСОБА_5 у спірній квартирі більше року без поважних причин не відповідають встановленим обставинам справи та не ґрунтуються на належних і допустимих доказах.

ОСОБА_7, оскаржуючи додаткове рішення суду, просить його скасувати та ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_5 понесені нею витрати на оплату правової допомоги в сумі 8000гривень та на сплату судового збору в сумі 704грн 80 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, в той час як необхідні докази щодо цих витрат надані нею у визначені законом строки (до початку судових дебатів).

Письмові відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, зробив висновок про те, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду по суті спору мотивовано тим, що право ОСОБА_5 на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини 2 статті 406 ЦК України, оскільки він на день звернення до суду в квартирі як член сім'ї власника не проживав, спільного господарства з колишньою дружиною не вів, тобто фактично на підставі сервітуту, встановленого в силу закону, нею не користувався. Крім того, суд зазначив, що з позовними вимогами про визнання права користування спірним житлом ОСОБА_5 до суду не звертався, а правом такої вимоги, як усунення перешкод у здійсненні права користування спірною квартирою, має лише власник житла, яким ОСОБА_5 не є.

Додаткове рішення суду про відмову ОСОБА_7 у відшкодуванні витрат на правову допомогу за рахунок ОСОБА_5 мотивовано тим, що наведена вимога належним чином не підтверджена, а акт виконаних адвокатом робіт не містить детального переліку виконаних робіт, часу, витраченого на них та розміру сплачених за це коштів.

В процесі розгляду справи суд встановив, що сторони з 01 березня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 20 березня 2018 року.

Мають двох дітей: доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Таврійська» 05 вересня 2001 року, ОСОБА_7 належить на праві особистої приватної власності трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2.

Право власності ОСОБА_7 на квартиру зареєстровано в установленому законом порядку 06.09.2001року (а.с.20).

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 був вселений у наведену вище квартиру та 22.05.2002 року - за згодою власника зареєстрований в ній.

ОСОБА_7 стверджує, що у вересні 2017 року ОСОБА_5 добровільно вибув з квартири на постійне проживання до іншої жінки, залишивши сім'ю, а ОСОБА_5 повідомив суд про те, що не проживає в спірній квартирі з листопада 2017 року через перешкоди, які йому чинить колишня дружина.

Відповідно до вимог статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно зі статтею 156 ЖК України, яка регулює спірні правовідносини за часом їх виникнення (вселення ОСОБА_5 в спірну квартиру відбулося в березні 2002 року), члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, визначено право члена сім'ї власника житлового приміщення, який проживає разом з власником у цьому приміщенні, на користування житловим приміщенням, яке, на відміну від встановленого сервітутом права, не припиняється після припинення сімейних відносин.

Таким чином, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 406 ЦК України, яка регламентує припинення сервітуту, однак не регулює відносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї.

Разом з тим, у разі відсутності члена сім'ї власника житла, в тому числі колишнього члена сім'ї, у житловому приміщенні, його право на користування цим приміщенням зберігається лише протягом року, оскільки відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На будь-які домовленості про порядок користування спірною квартирою при вселенні ОСОБА_5 в неї, а також в послідуючому-сторони не посилаються.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що право ОСОБА_5 на вселення в спірну квартиру підлягає захисту лише у випадку, якщо він не втратив право користування нею відповідно до положень частини 2 статті 405 ЦК України.

Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутній понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Зазначені роз'яснення колегія суддів вважає такими, що можуть бути застосованими до спірних правовідносин, оскільки вони є аналогічними за ознакою збереження чи втрати права користування житловим приміщенням членами сім'ї наймача або власника цього житлового приміщення.

Враховуючи, що ОСОБА_7 не підтвердила належними доказами факт вибуття ОСОБА_5 на інше постійне місце проживання і не зазначила про таке, а останній цю обставину заперечує, та зважаючи на те, що ОСОБА_5 після припинення сімейних відносин із власником квартири не втрачав інтересу до спірного житлового приміщення, звернувшись 27.04.2018 року до правоохоронних органів із заявою про вжиття заходів до ОСОБА_7, яка перешкоджає його доступу до житла, а 21.06.2018 року, подавши до суду позовну заяву про вселення в квартиру, колегія суддів дійшла висновку, що правові підстави вважати позивача за первісним позовом таким, що був відсутнім у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, а звідси- втратив право користування ним, відсутні.

При цьому, на думку колегії суддів, та обставина, що ОСОБА_5 є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_1, не має правового значення при вирішенні даного спору, оскільки останні 16 років до розірвання шлюбу із ОСОБА_7 постійним та зареєстрованим місцем його проживання була саме спірна квартира, право користування якою він не втратив, а відповідно до частини 6 статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що застосувавши до спірних відносин статтю 406 ЦК України, яка їх не регулює та не застосувавши статтю 156 ЖК України, яка регламентує право колишніх членів сім'ї власника користуватися займаним житловим приміщенням, суд зробив помилковий висновок щодо обґрунтованості зустрічного позову і необґрунтованості первісних позовних вимог, тому ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про вселення ОСОБА_5 в спірну квартиру та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користуватися цією квартирою.

За наслідком скасування основного рішення суду скасуванню підлягає також і ухвалене судом 27 грудня 2018 року додаткове рішення.

Скасовуючи додаткове рішення, яким ОСОБА_7 відмовлено у відшкодуванні витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у зв'язку з ухваленням судом апеляційної інстанції судового рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні заявленого ОСОБА_7 зустрічного позову понесені нею судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України покладаються на неї та не підлягають стягненню з ОСОБА_5

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 21 листопада 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_2.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова